Soukromé zprávy veřejných osob: kdy jde ještě o důvěrnost, a kdy už o odpovědnost vůči veřejnosti?

Veřejný prostor se v posledních letech opakovaně plní „uniklými“ zprávami, nahrávkami a interní komunikací politiků, úředníků i dalších veřejně exponovaných osob. Někdy jde o cílenou mocenskou taktiku, jindy o hack, omyl, policejní dokumenty nebo únik z okolí aktérů. Zásadní otázka ale zní: kdy je taková komunikace pořád soukromá (a její zveřejnění je nepřijatelné), a kdy už sama představuje výkon moci, obcházení pravidel nebo nátlak – tedy něco, co se týká veřejnosti?

Co se děje: „soukromí“ v politice jako zbraň i jako štít

V politice se soukromí a důvěrnost často používají dvojím způsobem.

(A) Jako zbraň: někdo „pustí ven“ kus komunikace, aby poškodil soupeře, ovlivnil veřejné mínění, změnil koaliční vyjednávání, vyvolal tlak na rozhodnutí. Často záměrně jen fragment, bez kontextu.

(B) Jako štít: aktér, který čelí otázkám, prohlásí „je to soukromé“, „šlo o osobní zprávy“, „veřejnosti do toho nic není“. To může být pravda – ale stejně tak to může být způsob, jak zakrýt, že se veřejná věc řešila neveřejně, mimo pravidla, mimo evidenci, mimo kontrolu.

Klíčový rozdíl je mezi:

soukromím (osobní život, zdraví, rodina, intimita, čistě osobní vztahy), a

důvěrností výkonu moci (vyjednávání o funkcích, zakázkách, nátlak na rozhodnutí, obcházení standardních postupů, domlouvání „jak to zařídit“, obchodování s vlivem).

Zvenku to může vypadat stejně (SMS, chat, e-mail), ale obsah a účel jsou úplně jiné.

Konkrétní případy za posledních 5 let: když soukromá komunikace přeroste v politikum

Níže jsou příklady, na kterých je vidět, jak se hranice „soukromé vs. veřejný zájem“ v praxi láme.

a) Prezident zveřejní SMS a označí je za nátlak (leden 2026)

V lednu 2026 prezident Petr Pavel veřejně prezentoval obsah zpráv, které mu měly být doručeny prostřednictvím poradce, a rámoval je jako nepřípustný nátlak (a věc deklaroval k posouzení bezpečnostním složkám). Druhá strana se bránila a spor se okamžitě přelil do debaty, zda prezident směl zveřejnit soukromou komunikaci – a zda šlo o „soukromé“, nebo naopak o komunikaci mířící k ovlivnění ústavního postupu (jmenování člena vlády).

Proč je to modelový střet: obsah souvisí s výkonem ústavních pravomocí. Tady už nejde o „soukromé řeči“, ale o to, zda někdo vytvářel tlak na rozhodnutí, které má veřejné důsledky.

Čtěte také Bilance korupce 2025: Česko mezi stagnací a „kámo, mám pro tebe dobrej kšeft“

b) „Uniklá“ zpráva ve vládní WhatsApp skupině (duben 2023)

V roce 2023 se řešilo, že ministr omylem poslal do společné vládní skupiny screenshot komunikace, který vyvolal spekulace o vnitrostranických ambicích a strategii. Zpráva byla smazána, ale už ji viděli další.

Poučení: i bez „hackerů“ a „odposlechů“ může v prostředí moci vzniknout „únik“ pouhým omylem – a ten se pak interpretuje politicky. V takových chvílích bývá veřejnost snadno manipulovatelná, protože má jen úlomek.

c) „Hack“ telefonu a cílené doručení konverzace ministrovi (kauza IKEM, 2023; znovu živé v médiích i později)

„Hack“ (viz známé slovo hacker) je dnes běžné slovo pro neoprávněný zásah do počítače, telefonu nebo online účtu – typicky tak, aby se někdo dostal k datům, která mu nepatří, nebo aby systém ovládl. V praxi může „hack“ znamenat třeba: Nabourání účtu (e-mail, WhatsApp, Facebook…) – útočník získá heslo nebo obejde přihlášení, nebo napadení telefonu/počítače – škodlivý program (malware/spyware) čte zprávy, kontakty, fotky, odposlouchává.

V kauze IKEM média popsala policejní podezření, že se někdo dostal k soukromé konverzaci (z pracovního telefonu) a doručil ji ministrovi tak, aby narušil vztahy a důvěru – tedy typický příklad úniku jako nástroje nátlaku.

Proč to souvisí s tématem: nejde jen o „drby“. V jádru je mechanismus: vezmu soukromou větu, vytrhnu ji, pošlu ji mocné osobě, aby změnila postoj nebo přestala naslouchat. To je přesně situace, kdy „soukromé“ funguje jako páka moci.

d) Dozimetr a policejní dokumenty/komunikace ve veřejném prostoru (2022–2025)

U velkých korupčních kauz se do médií často dostávají části spisů, přepisy, kontexty komunikace a „střípky“ vztahů. V roce 2025 už běžel soud a mediální pokrytí znovu otevíralo otázky nestrannosti, vlivu aktérů, popisu „světa“ kolem veřejných zakázek.

Dilema: veřejnost má legitimní zájem rozumět tomu, jak se rozhodovalo o veřejných penězích. Zároveň existují pravidla trestního řízení, ochrana osobních údajů a riziko, že selektivní únik deformuje spravedlnost.

e) Kybernetický útok na neutajovanou síť MZV (2022–2025; zveřejněno 2025)

Vláda oficiálně uvedla, že Čína byla označena jako odpovědná za škodlivou kybernetickou kampaň proti jedné z neutajovaných komunikačních sítí Ministerstva zahraničí, probíhající od roku 2022. To ukazuje, že „prolomení důvěrnosti“ nemusí dělat novináři ani soupeři – může jít o zahraniční aktéry.

Poučení: stát musí chránit komunikaci, ale zároveň platí, že i neutajované sítě mohou obsahovat citlivé vnitřní informace – a jejich únik může mít reálné dopady na politická rozhodnutí.

f) Debata o plošném monitoringu soukromé komunikace (EU „Chat Control“, 2025)

V Česku se řešila politická pozice vůči návrhům, které by v praxi znamenaly zásah do soukromých chatů. Ať už je člověk pro nebo proti, tohle je důležité pro občanské uvažování: společnost zároveň odmítá plošné šmírování občanů, ale často tleská únikům cizích zpráv, když se jí hodí.

Konkrétní případy za poslední 3 měsíce (cca listopad 2025 – leden 2026)

Listopad 2025 – Dozimetr u soudu: proces a jeho mediální odraz znovu připomněl, že kauzy veřejných zakázek stojí na mapování vztahů a komunikace aktérů – a že veřejnost chce „vidět dovnitř“, zatímco obžalovaní často namítají manipulaci a vytrhávání z kontextu.

Leden 2026 – prezident zveřejní SMS v souvislosti s výkonem ústavní role: spor se netočil jen kolem obsahu, ale i kolem toho, zda byla důvěrnost prolomena oprávněně, protože šlo o komunikaci mířící na rozhodnutí s veřejným dopadem.

Leden 2026 – návrat tématu cíleného úniku konverzace v kauze IKEM: připomínka mechanismu „únik jako nátlak“ (doručení konverzace ministrovi) je přesně typ případu, kdy obsah soukromého sdělení slouží jako nástroj moci.

Čtěte také Zrušení koncesionářských poplatků v ČR: úleva pro domácnosti, nebo riziko pro demokracii?

Kde je hranice: kdy může být důvěrnost prolomena?

Prakticky se dá hranice popsat takto:

Důvěrnost zpravidla převažuje, když:

komunikace je čistě osobní (rodina, zdraví, intimita, běžné soukromé vztahy),

zveřejnění slouží hlavně k ponížení, „pikantnosti“ nebo bulváru,

není prokázaný veřejný zájem (jen „líbí se mi to“, „naštve to voliče“),

jde o neověřený fragment bez kontextu (a nelze ověřit autenticitu či úplnost).

Veřejný zájem může převažovat, když:

komunikace přímo souvisí s výkonem veřejné moci (obsazování funkcí, rozhodování o zakázkách, ovlivňování úředních postupů),

odhaluje závažné zneužití pravomoci, nátlak, obchod s vlivem, obcházení zákona,

jde o jednání, které má dopad na veřejné prostředky, práva lidí nebo bezpečnost,

zveřejnění je přiměřené: publikuje se jen to, co je nutné pro pochopení veřejné věci, a zbytek (osobní údaje, rodinné detaily) se škrtá.

Zásadní věta pro orientaci:
Pokud si aktéři přes „soukromé“ kanály fakticky domlouvají veřejná rozhodnutí, pak nejde o soukromí – jde o obcházení kontrolních mechanismů.

Co musí strpět veřejná osoba: právo, soudy, rozsudky

V Česku se střetává:

ochrana soukromí a osobnosti (Listina, občanské právo)

svoboda projevu a právo na informace (Listina)

Evropský soud pro lidská práva dlouhodobě používá „balanční test“: posuzuje se přínos pro veřejnou debatu, známost osoby, předchozí chování, způsob získání informace, pravdivostní základ a dopad publikace (známé linie „Von Hannover“ a „Axel Springer“).

České soudy (včetně Ústavního soudu) tyto principy při střetu práv typicky přebírají a zdůrazňují, že veřejně činné osoby musí snést vyšší míru kontroly a kritiky – ale neznamená to ztrátu veškerého soukromí. Existuje „tvrdé jádro“ soukromého života, které zůstává chráněné.

Zároveň judikatura připomíná, že i veřejné výroky představitelů státu mohou být posuzovány jako jednání v rámci výkonu veřejné moci (a mohou zakládat odpovědnost státu), pokud zasahují do práv druhých.

Důležitý doplněk pro občany: trend posledních let ukazuje, že ani „transparentnost“ není bezbřehá – například v debatách o registrech a zveřejňování údajů Ústavní soud i evropské instituce řeší proporcionalitu zásahu do soukromí.

Jak si na to udělat názor jako běžný občan: jednoduchý test proti manipulaci

Kdykoli se objeví „uniklá“ komunikace, pomůže projít si těchto 9 otázek:

Kdo to pustil ven – a kdo z toho těží? (časování před hlasováním, vyjednáváním, volbami…)

Je ověřená autenticita? (nezávislé potvrzení, více zdrojů, oficiální reakce)

Je k dispozici kontext? (co tomu předcházelo, na co se reagovalo)

Je zveřejněn celý relevantní úsek, nebo jen výběr?

Týká se obsah veřejné věci? (zakázka, funkce, rozhodnutí, tlak na úředníka, střet zájmů)

Je zveřejnění přiměřené? (nejsou zbytečně vytažené rodinné/ zdravotní detaily)

Jde o fakt, nebo o interpretaci? (z jedné věty se dá vyrobit deset „příběhů“)

Je to opakovaný vzorec chování, nebo jednorázový trapas?

Existuje legální cesta, jak totéž zjistit bez úniků? (106/1999 Sb., registr smluv, zápisy, usnesení, hlasování) [4]

Pokud odpovědi sklouzávají k „je to šťavnaté“ a „někdo to napsal“, je to typický signál, že se veřejnost má stát jen publikem v cizí mocenské hře.

Čtěte také VZP má převést 7,9 miliardy menším pojišťovnám. Regulérní stabilizace, drahý „taneček“, nebo signál systémového průšvihu?

Další související body: proč je to systémový problém, ne jen „lidské selhání“

Neformální kanály = neviditelná vláda. Když se klíčové věci domlouvají přes chaty, mizí auditní stopa, odpovědnost i schopnost pozdější kontroly.

„Úniky“ nahrazují standardní transparentnost. Tam, kde nefungují otevřená data a řádná evidence, suplují veřejnou kontrolu hacky, náhody a zradní kamarádi. To je špatně pro demokracii i pro právo.

Technologie zvyšují riziko manipulace. Se selektivními screenshoty a AI úpravami poroste počet „důkazů“, které vypadají přesvědčivě, ale jsou zavádějící. Tím víc roste hodnota zdrženlivosti a ověřování.

„Lidské selhání“: klikání rychlejší než rozum

Nakonec to často není žádný špionážní román, ale obyčejná lidská nešikovnost: někdo pošle zprávu do špatné skupiny, zapomene zamknout telefon, nechá otevřený notebook, klikne na podvodný odkaz, nebo si na „pracovní mobil“ nainstaluje půlku internetu. A pak se diví, že soukromé řeči plavou ven. V zákulisí moci se navíc běžně míchá práce s osobním životem: chaty jedou pozdě v noci, při cestě autem, po jednání „u skleničky“. Stačí jedna vteřina nepozornosti – a z „interní domluvy“ je veřejný cirkus.

Soukromý chat jako výkladní skříň „elity“

Když se tyhle zprávy objeví, často nejvíc netluče do očí samotný obsah, ale úroveň projevu: vulgární zkratky místo argumentů, dětinské výsměchy, arogantní tón, chyby jak od někoho, kdo se s jazykem nikdy nekamarádil. Věty bez háčků a čárek, rychlé „jo, zařiď“, „neřeš“, „drž hubu“, „ty vole“, občas i něco „do pr…“, a k tomu styl „já jsem pán a vy skákejte“.

Člověk si říká: tak tohle má být ta vyhlášená kompetence? Poznej svou elitu – a zasměj se jí. Protože někdy stačí pár řádků z chatu a je jasno, že největší tajemství není obsah zprávy, ale to, jak žalostně malá bývá úroveň těch, kdo rozhodují.

Poznej svou elitu – a zasměj se jí. Protože někdy stačí pár řádků z chatu a je jasno, že největší tajemství není obsah zprávy, ale to, jak žalostně malá bývá úroveň těch, kdo rozhodují.

Burcující závěr: Soukromí ano. Tajné vládnutí ne!

Soukromí je základní právo. Politik není majetek davu.

Ale ve chvíli, kdy se „soukromou“ komunikací řídí stát, ohýbají pravidla, tlačí na úřady, domlouvají zakázky nebo kšeftuje s funkcemi, přestává to být soukromé. To už není intimita – to je výkon moci mimo světlo.

Občan nemá být voyeur, který hltá cizí SMS. Občan má být kontrolor, který trvá na tom, aby se veřejné věci řešily veřejnými postupy: písemně, dohledatelně, s odpovědností. A když se místo toho dočká jen „to je soukromé“, je na místě jednoduchá otázka:

„Pokud je to soukromé, proč to rozhoduje o veřejných penězích a veřejných funkcích?“

Malé shrnutí na závěr

Ne každá „uniklá zpráva“ je automaticky veřejný zájem; často je to cílená manipulace.

Rozhodující je, zda komunikace souvisí s výkonem moci a zda odhaluje závažné selhání.

Právo balancuje soukromí a svobodu informací; veřejné osoby snesou víc kontroly, ale ne ztrátu veškerého soukromí.

Nejlepší obrana občana: ptát se na zdroj, kontext, autenticitu, proporci a motiv.

Zdroje a kontext
[1] Listina základních práv a svobod (zejm. čl. 10 a čl. 17).
[2] Občanský zákoník – ochrana osobnosti (kontext k právům na soukromí a důstojnost).
[3] Trestní zákoník – § 182 Porušení tajemství dopravovaných zpráv (typová trestněprávní rovina u „prolomení“ komunikace).
[4] Zákon č. 106/1999 Sb., o svobodném přístupu k informacím (legální cesta k informacím o veřejné správě).
[5] ESLP – kritéria vyvažování svobody projevu a soukromí (linie „Axel Springer“).
[6] ESLP – „Von Hannover“ (linie ochrany soukromí veřejně známých osob a test veřejného zájmu).
[7] Nejvyšší soud – judikatura k veřejně činným osobám a ochraně osobnosti (srovnání práv a proporcionalita).
[8] Ústavní soud – judikatura ke kolizi svobody projevu a ochrany osobnosti/soukromí.
[9] Ústavní soud – I. ÚS 2946/23 (odpovědnost státu / veřejné výroky představitelů a právní rámec).
[10] Ústavní soud – Pl. ÚS-st. 57/22 (proporcionalita zveřejňování údajů o veřejných funkcionářích).
[11] Oficiální komunikace Kanceláře prezidenta republiky k „zveřejněným zprávám“ (leden 2026).
[12] Zpravodajské pokrytí a servis ČTK k tiskové konferenci ministra (leden 2026).
[13] Dozimetr – soudní vývoj a kontext kauzy (listopad 2025).
[14] Případ omylem sdíleného screenshotu ve vládní WhatsApp skupině (duben 2023).
[15] Kauza IKEM – popis mechanismu „úniku“ konverzace a policejních zjištění.
[16] Prohlášení vlády ČR ke kybernetickému útoku proti síti MZV (květen 2025).
[17] Ministerstvo spravedlnosti – změny/přístup k evidenci skutečných majitelů v kontextu ochrany soukromí vs transparentnosti.
[18] Debata o monitoringu soukromých chatů („Chat Control“) a český postoj (2025).