Problematické osobnosti v Babišově vládě: recyklace, loajalita a politika jako kampaň

Po volbách z října 2025 vznikla vláda ANO–SPD–Motoristé sobě. Kabinet kombinuje návrat výrazných tváří z let 2018–2021 s nominacemi, které už v prvních týdnech narazily na ústavní i trestněprávní limity. Personální sestava tak prozrazuje víc než program: ukazuje, jaké standardy si koalice nastavuje a jak pracuje s pamětí veřejnosti.

Návrat Andreje Babiše k moci po posledních volbách znovu otevřel otázku, jakou politiku tato vláda reálně představuje – a jaké lidi si k tomu vybírá. Babiš se přitom už řadu let výrazně podílí na rozdělení společnosti: kolem něj existuje silná skupina obdivovatelů, která mu věří a bere ho jako „praktického manažera“, a stejně silná skupina odpůrců, která ho vnímá jako symbol střetu zájmů, agresivního marketingu a posunu standardů. Právě v takové atmosféře je snadné, aby fakta zanikla v emocích a v permanentní kampani.

Cílem tohoto článku je pragmaticky a srozumitelně shrnout ověřené, veřejně známé skutečnosti o personálním složení vlády, minulosti jejích členů a sporných bodech. Pokud má mít demokratická debata nějakou úroveň, musí se s tímto souborem informací poctivě vypořádat jak příznivci, tak odpůrci – bez selektivní paměti, bez omlouvání „našich“ a bez zkratkovitého odsudku „těch druhých“.

Čtěte také Jak nás čte svět: Babiš, střet zájmů a český experiment s demokracií

Volby nastartovaly spory

Hnutí ANO vyhrálo sněmovní volby 2025 a s SPD a Motoristé sobě získalo ve Sněmovně většinu. Prezident jmenoval kabinet 9. prosince 2025 a ten získal důvěru 15. ledna 2026.

Už start vlády ale ukázal, že klíčové nejsou jen sliby, nýbrž lidé. Petr Pavel odmítl jmenovat Filip Turek ministrem životního prostředí a později zveřejnil zprávy, které označil za pokus o vydírání ze strany ministra zahraničí Petr Macinka.
Současně stojí v čele Poslanecká sněmovna Parlamentu ČR šéf SPD Tomio Okamura, který podle ČT24 čelí obžalobě kvůli předvolební kampani.

Co je „nové“ a co se vrací: personální logika koalice

Na úrovni kabinetu je patrná recyklace (Havlíček, Schillerová, Vojtěch, Plaga, Metnar) i rychlý nástup nominantů koaličních partnerů, často bez standardní resortní trajektorie. Oficiální seznam členů vlády a jejich profesní profily jsou dostupné na webu vlády.

V kombinaci s nepřetržitou politickou komunikací (vláda mluví jazykem kampaně i po volbách) vzniká efekt „přepisování minulosti“: kauzy se relativizují, vracející se tváře se prezentují jako „zkušení manažeři“ a spory se rámují jako útok médií či opozice. Tento vzorec popisují i odborné texty o permanentním kampanění a technokratickém populismu.

Termín „permanentní kampaň“ označuje stav, kdy politici komunikují a mobilizují publikum jako ve volebním boji i po volbách – a tím přesouvají pozornost od výsledků k dojmu.

Čtěte také Marketingové strany a populismus: evropský vzorec, česká realita a otázka, jestli už jde o „bod zlomu“

Kdo sedí ve vládě a co je na nich sporné

Níže je přehled členů vlády k 1. únoru 2026; u každého je odděleno doložené riziko (právní/etické) od politické odpovědnosti (výkon).

Andrej Babiš (premiér) – střet zájmů kolem Agrofert a dlouhodobé spory o oddělení byznysu od politiky; Babiš to odmítá. [11]

Karel Havlíček (místopředseda, průmysl) – politická odpovědnost za výkon státu v covidových letech, včetně ekonomických rozhodnutí a komunikace. [12]

Petr Macinka (místopředseda, zahraničí) – prezident zveřejnil jeho zprávy a mluví o pokusu o vydírání; věc má řešit právní posouzení. [5]

Alena Schillerová (místopředsedkyně, finance) – návrat tváře spojené s rekordními schodky během pandemie i s bizarním a neúměrným využíváním státních peněz na tvorbu osobních fotografií a sebeprezentaci; spor je o udržitelnost a styl „slibů bez krytí“. [13]

Jaromír Zůna (místopředseda, obrana) – média připomněla komunistickou minulost včetně role politického pracovníka; Zůna kritiku odmítá. [14]

Lubomír Metnar (vnitra) – pochybnosti o práci se zdroji v diplomové práci; univerzita tehdy mluvila o chybě, nikoli vědomém plagiátu. [15]

Jeroným Tejc (spravedlnost) – politicky mnohokrát recyklovaná osoba; test důvěry: resort musí být vnímán jako nezávislý na politických kauzách vlády; riziko je reputační. [8]

Ivan Bednárik (doprava) – zatím bez doložené kauzy; klíčové bude řízení velkých zakázek a vazby na regionální lobby. [8]

Robert Plaga (školství) – návrat ministra z covidové éry; spor o řízení škol a komunikaci restrikcí. [12]

Aleš Juchelka (práce) – otázka kvalifikace pro sociální resort; zatím bez kauzy. [8]

Adam Vojtěch (zdravotnictví) – covid: Nejvyšší kontrolní úřad popsal chaos při nákupech ochranných pomůcek, ministerstvo závěry rozporovalo. Množství vydaných covidových restrikcí, které byly následně soudem zrušeny. [12][16]

Martin Šebestyán (zemědělství) – zatím bez doložené kauzy; tradiční riziko střetů zájmů v agrárních dotacích. [8]

Zuzana Mrázová (místní rozvoj) – bez doložené kauzy; důležitá bude kontrola dotací a evropských fondů. [8]

Oto Klempíř (kultura) – Seznam Zprávy a Reportéři ČT zveřejnili nové dokumenty o spolupráci s StB; Klempíř to odmítá. [17]

Boris Šťastný (sport, prevence a zdraví) – politický návrat; bez nové kauzy. [8]

Čtěte také „Babišova vláda prý snižuje ceny energií“: co přesně zlevňuje, komu to prospěje – a kdo to ve skutečnosti zaplatí

Kdo „morálně neprojde“: transparentní kritéria místo dojmu

Aby hodnocení nebylo jen pocitové, lze použít tři filtry:

právní riziko (obžaloba, závažné podezření, které se týká demokratických pravidel),

etika a střet zájmů (prokazatelný osobní prospěch z moci, vazby na represivní aparát totality),

výkon a odpovědnost (opakované selhání s velkým dopadem).

Podle těchto filtrů jsou nejvíc zatížené okruhy: premiér a střet zájmů; špičky koaličního partnera SPD (obžaloba Okamury); a nominace spojené s bezpečnostní minulostí či StB.
U „recyklovaných“ ministrů (covid) jde hlavně o to, zda se někdy vyvodila odpovědnost a zda vláda dokáže přiznat chyby bez toho, aby je překryla marketingem.

Neviditelná část moci: „dvůr“ kolem premiéra

Když se hodnotí, kdo „morálně neprojde“, nestačí dívat se jen na ministry. V českém systému má obrovský vliv i okruh lidí, kteří nejsou volení, ale řídí denní provoz premiéra: Úřad vlády, bezpečnostní agenda, poradci, analytici a komunikace.

Právě tady je vidět návrat „starých známých“ z minulých Babišových období – znovu se vrací Tünde Bartha jako vedoucí Úřadu vlády a Hynek Kmoníček jako poradce pro národní bezpečnost; v organizační struktuře premiérova týmu je zároveň uvedena i Dita Protopopová. To je přesně ten typ personálního „zázemí“, které rozhoduje, co se premiérovi dostane na stůl, kdo nastavuje tón a kdo hlídá, aby se z vlády stal dobře řízený komunikační stroj.

Čtěte také Andrej Babiš v zahraničních médiích: oligarcha, populista, nebo pragmatik?

Protopopová jako test hranic: role, důvěra a paměť veřejnosti

Jméno Dity Protopopové je citlivé proto, že je dlouhodobě spojované s kauzou kolem Andreje Babiše mladšího – podle médií se proslavila zejména zdravotním posudkem, který se stal součástí veřejné debaty o jeho způsobilosti a o tom, jak se tehdy zacházelo s člověkem v rodinném a politickém konfliktu. Sama opakovaně čelila tlaku a svou roli v minulosti vysvětlovala; současně je doložené, že v minulosti působila jako Babišova poradkyně a že se kolem její osoby rozhořely spory, které přesahují odbornou medicínu do politiky.

Její návrat do premiérova aparátu je proto pro část veřejnosti symbolem „recyklace“ lidí, u nichž se už jednou otevřela zásadní otázka důvěry – a přesně to je moment, kdy se vyplatí měřit stejným metrem: nejen ministrům, ale i lidem v zákulisí.

Loajalita a marketing: kdo drží příběh a kdo vyjednává

Okruh „lidí kolem“ se typicky dělí na dva proudy:

operativní aparát, který řídí komunikaci a agendu premiéra (na Úřadu vlády je přímo popsaná struktura kanceláře předsedy vlády a komunikace), a

politické zázemí hnutí ANO, kde se dlouhodobě pohybují vyjednavači a „šedé eminence“.

V minulosti byl takovou klíčovou figurou například Jaroslav Faltýnek, u nějž seriózní média detailně mapovala vlivové vazby a praktiky zákulisního vyjednávání. A do logiky „marketingového vládnutí“ patří i to, že Babiš dlouhá léta spoléhal na velmi silné komunikační poradce – například marketér Marek Prchal s ním podle dostupných informací ukončil spolupráci už v roce 2023, což ale zároveň ukazuje, jak důležitá pro ANO byla a je schopnost ovládat vyprávění, rámovat realitu a tlačit emoce před fakta.

Čtěte také Bilance korupce 2025: Česko mezi stagnací a „kámo, mám pro tebe dobrej kšeft“

Co tím Babiš řeší: loajalita, disciplína a kontrola příběhu

Personální mix plní tři praktické funkce: stabilizuje vnitřní řízení (návrat prověřených lidí), splácí koaliční dluh (resorty pro SPD a Motoristy) a zároveň disciplinuje komunikaci – vláda si udržuje jednotnou „kampaňovou“ linku. Zahraniční média návrat Babiše rámují jako posun směrem k evropské krajní pravici a spor o standardy personální politiky; Reuters a The Guardian popisují koalici se SPD a Motoristy i konflikt kolem Turka.

Proč právě loajalita: pojistka proti vnitřnímu odporu i proti „nepříjemným otázkám“

Babiš si takovou sestavou řeší hlavně to, aby vláda nebyla koalicí samostatných osobností, ale stroj se společným instinktem přežití. Když v klíčových resortech sedí lidé, kteří už s ním byli u moci, znají jeho styl a jsou mu osobně zavázaní, minimalizuje se riziko vnitřních sporů, úniků informací a „neposlušných“ vyjádření.

Zároveň to vytváří štít kolem premiéra: v momentě, kdy přijde citlivé téma (střet zájmů, konkrétní kauza, personální selhání), je pro něj výhodné mít kolem sebe tým, který automaticky drží linii, nehledá „pravdu“ uvnitř vlády, ale hledá nejbezpečnější výklad navenek – a ten pak opakují všichni stejně.

Jak vypadá disciplína a kontrola příběhu v praxi

V praxi to znamená, že se řízení politiky posouvá od otevřené debaty k řízení značky: co nejméně improvizace, co nejvíc scénáře. Kabinet pak funguje tak, že se nejdřív rozhodne, jaký má být hlavní obraz dne (téma, nepřítel, jednoduché sdělení), a teprve potom se tomu přizpůsobí komunikace ministrů, vystoupení ve Sněmovně i reakce na kritiku.

Koaliční partneři dostanou svůj „podíl“ na moci, ale zároveň jsou vtaženi do společné disciplíny: kdo vybočí, ohrožuje nejen premiéra, ale i stabilitu vlády – a tím i vlastní pozice. Výsledkem je vláda, která je navenek schopná působit jednotně a sebejistě, jenže cena za to může být vysoká: slabší vnitřní korekce chyb, menší ochota přiznat problém a větší sklon překrývat realitu dobře znějícím, opakovaným příběhem.

Protiváha k vládnímu marketingu: co reálně funguje

Účinná protiváha není „morální panika“, ale rutina kontroly: parlamentní výbory, NKÚ, soudy, transparentní data, registr smluv a dlouhodobé sledování střetů zájmů. V praxi pomáhá jednoduchý princip: časová osa kauz a srovnání slibů s rozpočtovou realitou – bez ohledu na to, kdo zrovna vede vládu.

Pro obce a kraje bude klíčové, jak ministerstva dopravy a místního rozvoje nastaví pravidla pro evropské fondy, veřejné zakázky a kontrolu dotací. Tam se „zítra“ rozhoduje o největších penězích i o tom, zda se systém bude uzavírat do klientelistických sítí.

Sestava vlády po volbách 2025 ukazuje, že koalice spoléhá na recyklaci a loajalitu a testuje hranice přijatelnosti u sporných nominací. Klíčové bude, zda instituce (prezident, Sněmovna, kontrolní orgány a soudy) udrží standard, že moc se neobhajuje reklamou, ale odpovědností – a že politická paměť se nedá „překřičet“ kampaní.

Nezkroutit se: demokracie není sport pro diváky

Tohle není jen spor o Babiše. Je to test, jestli se jako společnost umíme dívat na moc střízlivě – bez nadšení i bez nenávisti – a hlavně bez rezignace. Vlády se mění, ale jedna věc zůstává: když lidé sklopí hlavu a řeknou si „stejně s tím nic neudělám“, vyhraje vždycky ten, kdo má víc peněz, hlasitější marketing a pevnější kázeň. Paměť není sentiment. Paměť je obrana. Kdo zapomíná kauzy, výroky a staré vzorce chování, ten se diví, že se mu vracejí v novém obalu.

Výzva: držet tlak, držet fakta, držet nervy

Občanská společnost nemusí křičet – stačí, když nepustí otěže. Ptejte se, chtějte odpovědi, hlídejte veřejné zakázky, čtěte dokumenty, sledujte hlasování, podporujte nezávislá média a kontrolní instituce, a hlavně: nenechte si namluvit, že kritika je „nenávist“ a že otázky jsou „útok“. V demokracii není nic drzého na tom chtít kompetenci, slušnost a odpovědnost. Drzé je, když si někdo zvykne, že mu projde cokoliv – jen proto, že to umí dobře prodat.

Zdroje a kontext
[1] Volby 2025 – oficiální výsledky (ČSÚ/volby.cz).
[2] Reuters – povolební vyjednávání a koalice ANO–SPD–Motoristé sobě.
[3] Reuters – jmenování vlády 9. prosince 2025 a základní rámování sporu.
[4] Reuters – prezident odmítl jmenovat Filipa Turka; kontext kontroverzí.
[5] Pražský hrad – vyjádření prezidenta ke zprávám Petra Macinky 27. ledna 2026.
[6] PSP ČR – informace k předsedovi Sněmovny.
[7] ČT24 – obžaloba Tomia Okamury a SPD (podněcování k nenávisti).
[8] Vláda ČR – seznam členů vlády a profily ministrů.
[9] Odborné zdroje k permanentní kampani (výběr).
[10] Technokratický populismus a politická komunikace (studie).
[11] Soudní vývoj ke střetu zájmů (ČR rozsudek/ iRozhlas).
[12] NKÚ – kontrola nákupů ochranných pomůcek v roce 2020 („chaos“ atd.).
[13] Schodky státního rozpočtu v letech 2020–2021 (MF/ČSÚ).
[14] Profil Jaromíra Zůny a debata o minulosti (Aktuálně.cz / DW).
[15] iROZHLAS – stanovisko Ostravské univerzity k Metnarově diplomové práci.
[16] Ministerstvo zdravotnictví – reakce na kontrolu NKÚ.
[17] Seznam Zprávy / Reportéři ČT – dokumenty k minulosti Oto Klempíře.
[18] The Guardian – povolební portrét Babišova návratu a koaličního směru.