Odkaz Masaryka: Proč vznikla Československá republika – a co z toho dnes plyne pro každého Čecha

Československo se v roce 1918 nezrodilo náhodou. Masaryk, Beneš a Štefánik dali dohromady politický plán, morální program a mezinárodní aliance – a přesvědčili svět, že samostatný stát malého národa má smysl pro Evropu i pro mír. Co z toho je jen „dějepis“, a co je stále domácí úkol pro dnešní Česko?

V běžném provozu života to svádí k jednoduchosti: mávnutí vlajkou, připomenout si první republiku a hotovo. Jenže vznik státu nebyl šťastná náhoda – ale promyšlený projekt se zápisem do evropské „druhé půle“ 20. století. A hlavně: ten projekt byl od začátku o něčem větším než o hranicích – byl o hodnotách, bezpečnosti a důstojnosti malého národa mezi mocnostmi.

Stát vznikl, aby se česká společnost mohla rozvíjet svobodně, s civilní odvahou, ukotvená v Evropě – a zároveň aby tahle svoboda nebyla jednorázová výhra, ale každodenní práce (Masarykova „demokracie jako diskuse“ není slogan, je to provozní manuál).

Zkratkou k roku 1918: jak se rodilo Československo

Klíč je ve třech paralelních linkách.

Domácí a exilová politika: Masaryk a Beneš už během války organizují zahraniční akci (Czecho-Slovak National Council), budují legie a získávají uznání u dohodových mocností. V USA Masaryk publikuje „The New Europe“ a později sumarizuje zkušenost ve „Světové revoluci“.

Dohody Čechů a Slováků: Clevelandská dohoda (1915) a Pittsburská dohoda (1918) dávají rámec česko-slovenské spolupráce a budoucího uspořádání společného státu.

Mezinárodní rámec: Wilsonových „Čtrnáct bodů“ otevírají cestu k sebeurčení národů rakousko-uherské monarchie (zejména bod 10). O měsíc později, 18. října 1918, vzniká v USA Washingtonská deklarace – program budoucí republiky: republikanismus, všeobecné hlasovací právo, rovnost občanů, náboženská svoboda.

První linka nebyla jen „psaní memorand“. Masaryk s Benešem roky obcházeli ministry a novináře v Paříži, Londýně a ve Washingtonu, zatímco Milan Rastislav Štefánik otevíral dveře ve francouzských a italských vojenských kruzích. Důvěryhodnost dodaly legie: po Zborovu (1917) už nešlo mluvit jen o „romantickém snu malého národa“, ale o reálné síle, která se umí postavit po bok Dohody. Z dnešního pohledu to zní samozřejmě, ale pro malý národ byla tahle kombinace diplomacie a vojenského výkonu zásadní – bez ní by nás k jednacímu stolu nejspíš nikdo vážně nepozval.

Druhá linka – česko-slovenské dohody – nebyla formalita pro galerii. Clevelandská (1915) i Pittsburská dohoda (1918) dávaly spolupráci obsah: společný stát s příslibem široké samosprávy Slovenska, jazykovou rovnoprávnost a respekt k odlišné zkušenosti obou větví národa. Tehdy to byl praktický kompromis: jak spojit síly, aby hlas z Prahy i z Bratislavy zněl v Evropě silněji než dva osamělé hlásky. Zároveň to byl i závazek do budoucna – že stát nebude jen „český s přívěskem“, ale skutečně česko-slovenský.

A třetí linka – mezinárodní – se zlomila během pár říjnových dní. Když se hroutila monarchie a do Prahy dorazila Andrássyho nóta, „muži 28. října“ (Rašín, Švehla, Stříbrný, Soukup a další) nečekali na razítka z Vídně: převzali správu zásobování, telegrafu i železnic a vyhlásili zákon o zřízení samostatného státu. O dva dny později se v Martině přihlásili Slováci. Zvenku to vypadalo jako náhlý zrod, ve skutečnosti to byl rychlý finiš mnohaleté přípravy – chytré diplomacie, poctivé práce v exilu i doma a odvahy udělat v pravý čas rozhodnutí, které už nešlo vzít zpět.

Proč samostatnost dávala smysl i pro Evropu

Masaryk neargumentoval romantikou, ale racionalitou malého státu a jeho přínosem k Evropě: vzkaz zní, že demokratizace střední Evropy a „odstátnění“ konfliktu velmocí je předpoklad míru. V „The New Europe“ i ve „Světové revoluci“ Masaryk líčí rozpad říší jako šanci vytvořit síť malých, ale odpovědných demokracií – ne „proti“ Evropě, nýbrž v Evropě.

Wilsonovy body vnesly do poválečného uvažování princip, že legitimita hranic má vyrůstat z legitimity vládnutí – tedy ze souhlasu občanů. To je jádro masarykovského „humanitního ideálu“: stát není jen mocenská konstrukce, ale instituce mravního závazku.

Samostatné Československo jako stabilní partner pro evropské země

Z evropského pohledu nešlo jen o „novou vlajku na mapě“. Rozpad říší odstranil staré mocenské šachovnice, ale zároveň hrozil vakuem a chaosem. Malé, demokratické státy mezi Německem a Ruskem měly být pojistkou proti další válce: když se rozhoduje blíž k lidem a podle pravidel, klesá tlak řešit spory silou. Československo do téhle logiky zapadalo nejen politicky, ale i ekonomicky – průmyslové zázemí, univerzity, železniční a říční tepny. Stabilní a předvídatelný partner uprostřed kontinentu znamenal pro okolí méně překvapení, víc obchodu a víc prostoru pro diplomacii.

Stát práva a morálky s kontrolními mechanismy pro výkon moci

Masarykův důraz na „mravní stát“ měl praktickou podobu: práva menšin, rovnost před zákonem, volby, nezávislé soudy. Nebyla to naivita, spíš pojistka, že nový stát nebude jen zmenšenina starého impéria. Právě to Evropu zajímalo – jestli vzniknou malé mocichtivé režimy, nebo malé právní státy. Československo slíbilo to druhé a nabízelo tím i model: místo „národ proti národu“ instituce, které drží pravidla hry, i když se u moci střídají soupeři.

Stát je užitečný tím, že je předvídatelný, čitelný a proevropský

Aby to nezůstalo v oblacích: pro Evropu dává smysl stát, který drží slovo. Když podepíše smlouvu, platí; když něco rozhodne soud, respektuje se to; když se mění vláda, nemění se kurz o 180°. Takový partner je spolehlivý v obchodu i v bezpečnosti. Tohle byl masarykovský vzkaz: malý stát může být užitečný právě tím, že je předvídatelný, čitelný a proevropský. Není to efektní jako defilé armád, ale v evropské praxi to má větší cenu – míru a prosperitě prospívá méně křiku a více pořádku.

Co o poslání státu říkali tehdejší politici doma i ve světě

Washingtonská deklarace (1918) stanoví, že republika bude postavena na rovnosti, všeobecném hlasovacím právu, svobodě svědomí a zrušení šlechtických výsad. Není to dekorace – je to politická smlouva se světem i s vlastní společností.

Spojené státy a Dohoda přijaly logiku sebeurčení (byť s limity), uznaly československé reprezentace a de facto otevřely dveře pro nové státy na mapě.

Masarykova formulace demokracie jako trvalé veřejné debaty je v „Hovorech s TGM“ vyjádřena skoro provozně: demokracie = diskuse. Žádná spása shora, ale kultura odpovědnosti zdola.

Z domácího pohledu se „poslání státu“ nepsalo jen do slavnostních deklarací, ale do konkrétních opatření. Politici první republiky opakovali, že republika má být občanský stát, ne klub jedné skupiny. Proto hned od začátku zazněly dvě věty, které šly ruku v ruce: rovná práva pro všechny a odpovědnost každého. Prakticky to znamenalo všeobecné volební právo včetně žen, důraz na školství, nezávislou justici a zrušení stavovských výsad. Beneš to formuloval technicky – stát musí být „dobře spravovaný podnik práva“ –, Masaryk mravně: bez pravdy a služby veřejnosti se demokracie rychle zvrhne v prázdnou proceduru.

Zvenčí se o československém „poslání“ mluvilo jazykem, jemuž rozuměli státníci i bankéři: předvídatelnost, právo, spolehlivost. Wilson a jeho spolupracovníci to rámovali jako „bezpečnější svět díky demokracii“; Francie a Británie se dívaly i na to, zda nový stát uprostřed Evropy zklidní hranice a podpoří obchod. Proto se kladl důraz na ochranu menšin, na udržení pořádku a na to, aby se vládnutí neopíralo o výsady, ale o pravidla srozumitelná spojencům i sousedům. Jinými slovy: poslání nebylo „být hlasitý“, nýbrž být důvěryhodný.

A do třetice zazníval slovenský rozměr. Zatímco čeští politici mluvili o moderním občanském státu, slovenští partneři – od Štefánika po představitele Slovenské národní rady – zdůrazňovali, že smyslem společného projektu je i důstojné dohnání znevýhodnění po dlouhých letech maďarizace: vlastní školy, jazyk v úřadech, infrastruktura, férový podíl na správě věcí veřejných. Poslání společného státu tedy znělo dvojmo: být evropskou demokracií a současně zajistit, aby se každý občan – v Praze i v Martině – cítil doma pod stejnými pravidly.

Co je „to hlavní“ – Masarykův základ existence státu dnes

Z masarykovského kánonu (Česká otázka, Ideály humanitní, Světová revoluce) vystupují čtyři pilíře:

Pravda a odpovědnost (mravní stát): smysl státu je v ochraně lidské důstojnosti, ne v „kulisách“ národovectví.

Demokracie jako proces: žádná hotová forma – jen pravidelná, náročná práce občanů, médií, soudů a politiků.

Evropské ukotvení: malý národ existuje bezpečně, když je součástí širšího společenství hodnot a zájmů.

Vzdělání a služba veřejnosti: stát stojí a padá s kvalitou školství, administrativy a občanské kultury – to byla Masarykova celoživotní nota.

Shrnuto pro dnešek: „Základ“ není fetiš hranic, ale funkční liberální demokracie v evropském rámci. To není abstrakce: od obrany (NATO) přes trh a právo (EU) až po každodenní svobody, které bereme za samozřejmost.

V běžném životě se tyhle pilíře poznají docela prostě. Pravda a odpovědnost nejsou vznešená slova do projevů, ale rutina: když úřad přizná chybu a opraví ji, když politik vysvětlí, proč hlasoval tak a ne jinak, když policie a soudy pracují stejně pro bohatého i chudého. „Mravní stát“ se potkává na přepážce, v čekárně, u silniční kontroly – tam, kde se s námi jedná slušně a podle pravidel, i když je to pro druhou stranu nepohodlné. Teprve pak má cenu mluvit o vlastenectví, protože důstojnost občana je jeho první obsah.

Demokracie jako proces znamená, že volby jsou začátek, ne konec. Kdo někdy zkusil připomínkovat územní plán, nahlédnout do obecního rozpočtu nebo se ptát zastupitelů, ví, že demokracie je práce – ale práce, která zlepšuje sousedství, školu, dopravu. Důležitá je i „nuda“ kontrolních institucí: ombudsman, NKÚ, nezávislá média a soudy. Když fungují, výměna vlád nepřevrací svět a život je předvídatelný. A patří sem i naše každodenní digitální hygiena: ověřovat informace, nedělat ze sociálních sítí soudní síň a dávat přednost faktům před křikem.

Evropské ukotvení je méně romantické, o to důležitější. NATO je pojištění proti nejhoršímu a EU je dálnice práva a obchodu, po které jezdíme denně: práce bez hranic, studium, společná pravidla pro potraviny, energii, data. Nejsou to dary, ale výměnný obchod: výhody za závazek hrát podle domluvených pravidel. A poslední pilíř – vzdělání a služba veřejnosti – drží všechno pohromadě. Dobrý učitel, srozumitelný úřad, profesionální hasiči a zdravotníci, dobrovolníci v obci: to je skutečný „státní aparát“ každodennosti. Investice do škol, výzkumu a kvalitní správy nejsou luxus; jsou to základy domu, na kterých stojí bezpečí i prosperita malé země uprostřed Evropy.

Proč Česko potřebuje přátelské uskupení států

V knize Opuštěná společnost Eric Tabery připomíná, že malý stát je zranitelný vůči vnějším tlakům i vnitřní rezignaci – a bez spojenců a institucí (EU, NATO) se bezpečí mění ve fikci. Silná teze knihy: české osudy se lámou, když podceníme rizika izolace a začneme se „obracet dovnitř“. Zároveň platí, že „evropanství“ není módní nátěr – je to praktická infrastruktura naší bezpečnosti a prosperity.

Můžeme to říci docela jednoduše: malý stát bez přátel je jako dům bez pojištění a bez sousedů. Dokud je hezky, zdá se to zbytečné. Jakmile ale přijde větší problém – pandemie, energetická krize, válka za hranicemi – najednou se počítá, jestli máte komu zavolat, s kým sdílet náklady a jak rychle vám kdo otevře dveře. EU a NATO nejsou dekorace, ale sítě: společné nákupy, propojené trhy a sítě, vzájemná pomoc při katastrofách, i jasná pravidla, podle nichž se dá spoléhat na druhé. To je ta „praktická infrastruktura bezpečí“, o níž Tabery mluví.

Zároveň to není bianko šek. Přátelské uskupení funguje jen tehdy, když jsme čitelní a platíme svým dílem: dodržujeme pravidla doma, umíme se domluvit se sousedy, pomáháme, když je řada na nás, a umíme si vyjednat, co potřebujeme, když je řada na ostatních. Jinými slovy – spojenci nejsou kouzelní skřítci, ale lidé a státy s vlastními zájmy. Kdo chce, aby ho brali vážně, musí být předvídatelný, připravený argumentovat a přicházet s návrhy, ne až zpětně „brblat“.

A ještě jedna praktická rovina: izolace nevzniká jen na mapě, ale v hlavě. Když přestaneme věřit, že máme v Evropě co nabídnout, ztrácíme chuť spolupracovat – a prostor vyplní křik, zkratky a iluze rychlých řešení. Proti tomu se dá bojovat docela obyčejně: jazykem a exportem, studentskými výměnami, přeshraničními projekty obcí, férovou správou doma. Každé takové „vlákno“ je další uzel v síti, která z naší země dělá spolehlivého partnera – a tím i bezpečnější místo k životu.

Kdo další promýšlel roli Česka v Evropě

Václav Havel – „Evropa jako úkol“ (1996)

Evropa není jen trh, ale hodnotové společenství; úkol malých zemí je vnášet morální a zkušenostní korekci do politiky velkých.

Když Havel mluvil o „Evropě jako úkolu“, nemyslel tím poezii do projevů, ale praktický návod pro malé země: buďte vidět tím, že nastavujete laťku, ne tím, že křičíte. Překládejme svoji historickou zkušenost do konkrétních návrhů – v právu, kyberbezpečnosti, energetice, ochraně menšin. Malý stát má paradoxně větší manévrovací prostor v nápadech: může rychleji zkoušet pilotní projekty a nabízet je Evropě jako použitelný vzor. Havel tím vlastně říká: „Nečekejme, až nás někdo povolá ke slovu – přinášejme řešení.“

Milan Kundera – „Tragédie střední Evropy“ (1984)

Střed Evropy je kulturně Západ, politicky byl unesen na Východ; návrat do Evropy je návrat domů. Text formoval v 80. letech západní vnímání české otázky.

Kundera připomněl, že „návrat do Evropy“ nebyla vstupenka do klubu, ale návrat ke své vlastní kultuře. Z toho plyne jednoduchá povinnost: starat se o kvalitu veřejné debaty, vzdělávání a médií, protože právě tady se rozhoduje, jestli budeme důvěryhodní partneři. Jestli je Evropa domov, tak se v ní chováme jako doma – udržujeme pořádek, dělíme se o náklady, hlásíme, když hoří. Žádná méněcennost ani uraženost; spíš dospělost.

Jacques Rupnik a další politologové

Stabilita regionu stojí na institucích a pravidlech, ne na charisma politiků – proto je EU a NATO pro malé státy existenční výhra.

A Rupnik a spol. dodávají „technikálie“: stabilitu netvoří charismatičtí lídři, ale instituce, které fungují i v pondělí ráno. Když má země předvídatelné soudy, nezávislá data, férová výběrová řízení a profesionální diplomacii, je v Evropě slyšet automaticky – protože jí ostatní věří. To je dobrá zpráva pro Česko: nemusíme být největší ani nejbohatší, abychom měli vliv. Stačí být spolehliví, připravení a užiteční.

Po 2. světové válce: politika partnerství jako prevence další katastrofy

Winston Churchill, Curych 1946: volání po „United States of Europe“ a Rada Evropy jako první krok; malým národům přiznává roli rovnocenných hráčů v novém uspořádání.

Schumanova deklarace (1950) → ESUO (1951) → Římské smlouvy (1957): pooling uhlí a oceli, „de facto solidarita“, společný trh – ekonomická integrace jako mechanismus míru.

NATO (Washingtonská smlouva 1949) a české členství 1999: bezpečnostní kotva, která malým státům dává odstrašení, spojence a interoperabilitu.

Helsinský závěrečný akt (1975): závazek respektu hranic a práv člověka – rámec, z něhož vyrostla pozdější transformace střední Evropy.

Visegrád (1991) a vstup ČR do EU (2004): regionální koordinace + integrace do pravidel EU = praktická imunizace proti starým středo-evropským krizím.

Po válce se Evropa nerozhodovala jen mezi „Západem a Východem“, ale mezi návratem k soupeření států a novou kulturou spolupráce. Vedle Churchilla stáli lidé jako George Marshall (plán hospodářské obnovy coby lepidlo Západu), Ernest Bevin a Dean Acheson (architekti bezpečnostní spolupráce, která vedla k NATO), a na „ekonomické“ straně Jean Monnet, Robert Schuman, Alcide De Gasperi a Paul-Henri Spaak. Jejich jednoduchá myšlenka: místo velkých prohlášení sdílet konkrétní odvětví (uhlí, ocel, později trh, standardy) tak, aby se válka stala technicky i politicky nemožnou. To je ten „monnetovský“ postup – málo emotivní, ale spolehlivý.

V dalších dekádách drželi motor integrace Konrad Adenauer (pevné ukotvení Německa na Západ), Charles de Gaulle (důraz na roli národních států, ale uznání francouzsko-německého usmíření), a později tandem Helmut Kohl – François Mitterrand (symbol Verdun 1984, kurz k Maastrichtu a společné měně). Jacques Delors vtiskl Evropskému společenství praktický rozměr jednotného trhu a Schengenu. Na bezpečnostní ose hráli roli Hans-Dietrich Genscher a James Baker, kteří po roce 1989 prosazovali, aby se sjednocené Německo i nově svobodná střední Evropa svázaly pravidly NATO a EU – ne gesty, ale závazky.

Po roce 1989 pak zazněl hlas našeho regionu: Václav Havel, Tadeusz Mazowiecki, Lech Wałęsa, József Antall či Gyula Horn prosazovali Visegrád jako trampolínu do EU a NATO – méně romantiky, víc domácích úkolů a společných standardů. Na alianční straně otevřeli dveře Manfred Wörner, Javier Solana a Madeleine Albright (program Partnerství pro mír, rozšíření NATO; v Praze 2002 pozvánky pro sedm zemí). Praktický závěr je střízlivý: partnerství není ideologie, ale pojištění a nástroj vlivu. Malé státy získávají váhu, když dodají spolehlivost, odbornost a práci v týmu – přesně to, co drží Evropu pohromadě, když se časy zase zhorší.

Jak aplikovat masarykovské ideály pro dnešní situaci ČR

Masarykův „humanitní ideál“ je výzva, ne sebechvála. Humanita se měří ochranou menšin, kvalitou justice, nezávislosti médií a férovostí státu.

Sebeurčení není bianco šek. Už u Wilsona platilo, že musí jít ruku v ruce s odpovědnou správou a s řádem, který neničí bezpečnost druhých.

Evropské členství není „ideologie“, ale bezpečnostní a ekonomická infrastruktura. Data o dopadech rozšíření EU potvrzují dlouhodobý růst a integraci regionu (20 let poté je to vidět i v životní úrovni).

Aplikovat Masaryka dnes znamená dělat z ideálů provozní standard. Stát, který „sluší člověku“, je vidět v pondělí ráno: úřad vyřídí věc srozumitelně a rychle, soud rozhodne v rozumném čase, policie měří stejně všem a škola naučí děti přemýšlet, ne papouškovat. V překladu do praxe: jednodušší pravidla a méně výjimek, otevřená data a smlouvy, kvalitní veřejné služby od ordinací po vlakové spoje, a důsledné vyšetřování korupce bez ohledu na dres. „Humanitní ideál“ se potkává s realitou, když důstojnost člověka není slogan, ale normální zkušenost – u přepážky, na soudu, v nemocnici.

Druhá rovina je odolnost a spolupráce. Malá země má být čitelná a spolehlivá: držet své závazky v EU a NATO, umět se domluvit se sousedy a zároveň mít vlastní „domácí pořádek“ – od energetiky a moderní infrastruktury až po kyberbezpečnost a podporu vědy. Nejde o romantiku, ale o pojistky proti krizím: silné veřejné instituce, rozumné veřejné finance, chytrá regulace trhu a důsledná ochrana slabších (dětí, seniorů, lidí s hendikepem). A k tomu patří i dospělá debata: média stojící na faktech, veřejnoprávní servis bez politických okovů, školy, které učí kriticky myslet a spolupracovat.

A nakonec občanská kultura – Masarykův „stát jsme my“. Demokracie není jednou za čtyři roky; je to tisíc malých rozhodnutí: zajímat se o věci obce, ptát se, když něco nesedí, nebát se vstoupit do spolků, profesních komor, dobrovolnictví. V Evropě uspějeme ne silou hlasu, ale kvalitou příspěvku: přinášet návrhy, sdílet, co funguje, uznat, co nefunguje, a opravovat to. Tak vypadá moderní ČR ve smyslu Masaryka, Havla i dalších: slušná a schopná doma, spolehlivá a užitečná v Evropě.

Zajímavost: Jak se „ztratila“ Washingtonská deklarace – a vrátila se Havlovi

Originál české verze Washingtonské deklarace odnesl v roce 1951 do americké Kongresové knihovny český novinář Josef Císař. Vrátil se domů a nemohl ji publikovat. Text ležel desetiletí ve fondech a při návštěvě USA v roce 1991 jej Američané předali Václavu Havlovi, aby se stal opět součástí české paměti. Příběh jak z románu – a přitom přesně o tom, o čem deklarace je: právo národa vraťte lidem.

V tom příběhu je kus obyčejného lidského gesta. Někdo v těžké době vezme list papíru, který pro jeho zemi znamená víc než státní znak, a odnese ho tam, kde přežije – do knihovny, jež ho neschová do trezoru ideologií, ale do trezoru papíru. Desítky let pak leží tiše v regálu, katalogové číslo místo fanfár. Až po roce 1989 se kruh uzavírá: dokument se znovu ukáže před očima veřejnosti a drží ho člověk, který právě pomáhá vracet zemi zpátky do Evropy. Ten moment nebyl jen „archivní událost“. Byl to srozumitelný signál: tohle je smlouva mezi námi a námi samotnými – nebyla zrušena, jen umlčena.

Proč na tom tolik záleželo? Protože česká verze deklarace není „překlad pro domácí publikum“, ale hlas, jímž se nově vznikající republika obracela ke svým občanům. Anglický text byl vstupenkou k mocnostem, český text byl zrcadlem pro lidi doma: takhle má vypadat naše budoucí správa, naše práva, naše odpovědnost. V době, kdy se s těmito slovy otevřeně pracovat nedalo, držela ten význam při životě krajanská komunita, exiloví novináři a badatelé. Když se po pádu komunismu dokument znovu „přihlásil o slovo“, nevrátil se jen papír – vrátila se paměť: připomínka, že republika nezačíná ani nekončí režimem, ale závazkem ke svobodě a rovnosti.

A právě v tom je ta hezká pointa: někdy se historie vrací ne jako monument, ale jako tichý list s jasnými větami. Připomíná, že stát není něco „jejich“ nahoře, nýbrž domluva „nás“ dole. A že to podstatné se dá vyčíst i bez slavnostních šerp: držet slovo, držet pravidla, držet při sobě – a když je nejhůř, uložit důležité věci tam, kde přežijí, aby se k nim společnost mohla jednou bez studu a bez strachu vrátit.

Co s tím dnes, jsem-li Čech?

Zaprvé: Český stát vznikl, aby chránil důstojnost občanů skrze demokracii, právo a otevřenou společnost. To není dějepis – to je každodenní úkol. Demokracie se nám buď daří v provozu, nebo se z ní stává prázdné slovo.

Zadruhé: Síla malého státu je v dobrých pravidlech a dobrých spojencích. To je masarykovský realismus: stát obstojí, když je evropsky ukotvený (EU), bezpečnostně krytý (NATO) a hodnotově věrohodný (práva, vzdělání, férovost).

Zatřetí: Národní hrdost ≠ izolace. Kundera to výstižně pojmenoval: náš „návrat do Evropy“ byl návrat domů. A Havel dodal „Evropa jako úkol“: spoluodpovědnost, ne věčný pocit křivdy. Prakticky: dělejme domácí úkoly (právo, školství, infrastruktura, bezpečnost), ať máme co přinést.

Pokud chceme „Masarykův stát“ žít a ne jen slavit, je tohle krátký checklist pro každého: zajímat se, ověřovat, mluvit spolu slušně a věcně, nenechat se opít konspiracemi, stát si za zápisem „Česká republika, Evropa“. To je důstojné pokračování 28. října – ne nostalgie, ale práce.

Zdroje a kontext

MZV ČR: Washingtonská deklarace – vznik a kontext.

FRUS (US Dept. of State): T. G. Masaryk – The Czecho-Slovak Declaration of Independence (18. 10. 1918). Úřad historika

U.S. National Archives: President Wilson’s Fourteen Points (8. 1. 1918). National Archives

T. G. Masaryk: Světová revoluce (digitální vydání). Web2 MLP

John F. N. Bradley (ed.): Masaryk and The New Europe (Google Books – obsah a kapitoly). Scribd

Cleveland Agreement (1915).

Hovory s TGM (Wikisource – citace „Demokracie je diskuse“).

Winston Churchill: Curyšský projev (19. 9. 1946), Rada Evropy – plný text (PDF). Rada Evropy

Schumanova deklarace (9. 5. 1950), oficiální portál EU – plný text. European Union

Smlouva o ESUO (1951) – EU/EUR-Lex (souhrn a dokumenty). EUR-Lex

Římské smlouvy (1957) – EU/EUR-Lex (souhrn a dokumenty). EUR-Lex

NATO: Přístup ČR, Maďarska a Polska (12. 3. 1999) – oficiální dokument (PDF). NATO

EU: Profil ČR – členství od 1. 5. 2004 (oficiální). European Union

Václav Havel: Evropa jako úkol (ČRo – esej a citace). Vltava

Milan Kundera: The Tragedy of Central Europe (NYRB 1984 – akademický přetisk, PDF). fil.lu.se

Ústav T. G. Masaryka / MUA: Ideály humanitní – bibliografický záznam (humanitní ideál). masaryk.mua.cas.cz

Eric Tabery: Opuštěná společnost.

Nakl. Paseka: Opuštěná společnost – anotace (oficiální). Nakladatelství Paseka

Visegrád – společné prohlášení 1991 (historický přehled). mk.gov.cz

EU/Eur-Lex: Chronologický přehled smluv (integrace – kontext). EUR-Lex

European Parliament / CVCE: Římská smlouva a kontext integrace (didaktické materiály). Evropský parlament

NATO ACT / MZV: výročí rozšíření a kontext českého členství. act.nato.int

OSCE: Helsinský závěrečný akt (1975) – oficiální portál. gjar-po.sk

EU 2004 enlargement – analýzy dopadů (Schuman Foundation / další). Robert Schuman Foundation