Zrušení koncesionářských poplatků v ČR: úleva pro domácnosti, nebo riziko pro demokracii?

V lednu 2026 je téma koncesionářských (rozhlasových a televizních) poplatků v ČR znovu politicky „na stole“ – a to už ne jen ve formě debat o výši, ale i o jejich úplném zrušení. Poplatky přitom po letech stagnace od 1. května 2025 vzrostly a zároveň se rozšířilo, co se považuje za „přijímač“. V praxi nejde jen o 150 Kč a 55 Kč měsíčně, ale o to, kdo bude dlouhodobě držet finanční „vypínač“ veřejnoprávních médií – a jak to může změnit rovnováhu moci v demokracii.

Co jsou koncesionářské poplatky a proč existují

Koncesionářské poplatky jsou zákonem dané platby určené k financování veřejné služby České televize a Českého rozhlasu. Jejich smysl je jednoduchý: oddělit klíčovou část financování veřejnoprávních médií od každoročního politického vyjednávání o státním rozpočtu a tím snížit riziko přímého tlaku „penězi“. V českém právu je základním rámcem zákon č. 348/2005 Sb.

Kolik se platí: výše za posledních 5 let (2021–2026)

Výše poplatků byla dlouhé roky stabilní a změnila se až od 1. května 2025 tzv. „velkou mediální novelou“.

2021–2024: TV poplatek 135 Kč/měsíc, rozhlasový 45 Kč/měsíc.

Od 1. května 2025 (tedy i v roce 2026): TV poplatek 150 Kč/měsíc, rozhlasový 55 Kč/měsíc.

Pro představu: běžná domácnost dnes platí za oba poplatky dohromady 2 460 Kč ročně (1 800 Kč TV + 660 Kč rozhlas).

Kdo platí, za co se platí – a proč se do toho „připletl“ mobil

Poplatek se právně neváže na to, zda člověk opravdu sleduje/poslouchá, ale zda vlastní, drží nebo užívá zařízení definované jako přijímač. A právě tady nastal zlom: od roku 2025 se do praxe silně promítá pojetí přijímače tak, aby odpovídalo realitě streamingu a online příjmu – včetně mobilů, počítačů či tabletů (podle konkrétních podmínek zákona a výkladu poplatkových evidencí).

U firem se pravidla řeší odděleně; novela posunula logiku výpočtu a v praxi se hodně mluví o dopadech na podnikatele (včetně prahů a výjimek). Zákon zároveň pracuje se sankcemi při nesplnění povinností, což je jeden z důvodů, proč je téma pro část veřejnosti „toxické“.

Poplatky pod drobnohledem

Co se po novele bere jako „přijímač“ (a proč mobil)

U televize už zákon míří na schopnost zařízení přehrát televizní vysílání „individuálně volitelně“ – bez ohledu na to, jestli jde signál anténou, kabelem, satelitem nebo přes internet. Prakticky to znamená, že vedle klasické televize spadá do definice i mobilní telefon, tablet nebo počítač/notebook připojený k internetu, pokud je technicky způsobilý takové vysílání přijímat a přehrát. Česká televize výslovně uvádí, že poplatková povinnost se vztahuje i na případy, kdy se zařízení používá „jen“ na komerční platformy typu YouTube nebo Netflix – protože rozhodující je schopnost zařízení televizní vysílání reprodukovat, ne faktické sledování.

Domácnosti: jeden poplatek, i když je zařízení víc (a i pro chatu)

Pro domácnosti zůstává základní princip stejný: platí se jen jednou za domácnost, nikoli za každý mobil či počítač. Česká televize dává jako typický příklad situaci „byt + rekreační objekt“ – i když je přijímač doma i na chatě, poplatek je stále jen jeden. U televizního poplatku je to od 1. 5. 2025 150 Kč měsíčně a u rozhlasového 55 Kč měsíčně; u obou platí, že povinnost se váže na vlastnictví/držení/užívání přijímače, nikoli na to, zda domácnost reálně sleduje nebo poslouchá.

Čtěte také Populismus v Česku: co to je, jak ho poznat a jak se mu bránit? Bonus: Aktuální žebříček populistů

Firmy a OSVČ: rozhoduje počet zaměstnanců – a u rozhlasu i pronajímaná vozidla

U právnických osob a podnikajících fyzických osob se logika po změnách posunula: u TV poplatku se výše odvíjí od přepočteného počtu zaměstnanců na plný úvazek v pracovním poměru; DPP/DPČ se do výpočtu nezahrnují, naopak služební poměry se započítávají stejně jako pracovní poměry. Česká televize zároveň výslovně říká, že firmy a OSVČ s méně než 25 zaměstnanci mají mít při splnění podmínek nulový poplatek, ale pokud přijímač mají „na firmu“, mají se do evidence přihlásit a počet zaměstnanců oznámit. U rozhlasového poplatku se od 1. 7. 2025 u podnikatelů zohledňuje počet zaměstnanců i pronajímaných dopravních prostředků; Český rozhlas uvádí konkrétní příklad: firmy s 25–50 zaměstnanci platí 275 Kč měsíčně (pětinásobek základní sazby) a subjekty s 500+ zaměstnanci až 5 500 Kč měsíčně.

Sankce a „toxická“ část praxe: výzvy, přirážky a zpětné doměření

Nejde jen o to, „kdo má platit“, ale i o povinnosti v evidenci. Česká televize upozorňuje, že na její výzvu je nutné reagovat do 30 dnů; při neodpovězení se může vycházet z předpokladu, že poplatková povinnost existuje, a následně hrozí přirážka a zpětná úhrada za dobu užívání přijímače. Samotný zákon pak stanoví přirážky typicky za nesplnění oznamovacích povinností nebo uvedení nepravdivých údajů: 5 000 Kč ve věci rozhlasového poplatku a 10 000 Kč ve věci televizního poplatku (k tomu dlužné poplatky); v některých případech zákon pracuje i s přirážkou 1 000 Kč. Právě kombinace evidence + lhůt + přirážek je důvod, proč část veřejnosti vnímá změny emotivně a jako administrativně „tvrdé“.

Historie sporů: od „neměnit“ k „zrušit“

Česká debata se typicky cyklicky vrací ve chvíli, kdy:

reálné náklady médií rostou (inflace, technologie) a poplatek stagnuje, nebo

část politiků chce veřejnoprávní média zásadně přetvořit.

Jedním z viditelných historických momentů byl například senátní návrh z období roku 2009, který mířil k zásadní změně (včetně úvah o zrušení poplatků).[10] Zlomem posledních let byla naopak novela účinná od 1. května 2025, která poplatky zvýšila a aktualizovala definice.

A teď klíčové: aktuální Programové prohlášení vlády výslovně říká, že poplatky za veřejnoprávní média zruší, současně ale deklaruje zachování nezávislosti a kontrolu hospodaření přes NKÚ.

Co by znamenalo zrušení pro občany (poplatníky)

Zrušení poplatků má pro domácnosti dvě protichůdné roviny:

Viditelná úleva: z účtu zmizí konkrétní platba (u domácnosti až 2 460 Kč ročně).

Neviditelná náhrada: pokud stát chce zachovat rozsah veřejné služby, peníze se musí vybrat jinde – typicky daněmi nebo jiným povinným odvodem (jen méně „na očích“).

Z hlediska férovosti je to dvojsečné: poplatek je plošný (regresivní), zatímco daňové financování může být nastaveno progresivněji. Ale jen tehdy, pokud je politická vůle.

Co by znamenalo zrušení pro Českou televizi a Český rozhlas

Tady je jádro sporu. Poplatky tvoří zásadní část příjmů:

Česká televize plánovala v roce 2024 příjem z TV poplatků kolem 5,7 mld. Kč.[6]

U Českého rozhlasu se v debatách o financování objevují částky kolem 2 mld. Kč ročně z poplatků (v závislosti na roce a metodice).[11]

Pokud poplatky zmizí a nahradí je státní rozpočet, veřejnoprávní média se mohou dostat do režimu: „každý rok/každé volební období si o peníze znovu říct“. To je přesně situace, kterou evropské instituce dlouhodobě označují za rizikovou pro nezávislost médií veřejné služby.

Co by to znamenalo pro politiky a pro státní rozpočet

Pro rozpočet ČR to není „úspora“ v pravém smyslu. Je to přesun financování. Pokud má veřejná služba zůstat srovnatelná, stát musí najít řádově miliardy korun ročně (součet ČT + ČRo).[6][11]
Pro politiku je to naopak potenciálně významný přesun moci: kdo kontroluje rozpočtový kohout, získává pákový efekt – i bez přímých zákazů nebo cenzury. Právě proto evropské standardy zdůrazňují „stabilní, předvídatelné a nezávislé“ financování jako ochranu proti politickému tlaku.

Demokracie: je zrušení poplatků „příznak úpadku“?

Samotné zrušení poplatků není automaticky znakem úpadku demokracie. Rizikem se stává až konkrétní náhradní model.

Pokud poplatky nahradí běžná rozpočtová kapitola, riziko politického tlaku roste (protože peníze jsou každoroční vyjednávání).

Pokud je nahradí zákonem ukotvený, víceletý a indexovaný model (např. speciální veřejnoprávní odvod přes daně, ale mimo běžnou rozpočtovou bitvu), dá se riziko významně snížit.

Jinými slovy: zrušení může být modernizační krok – nebo populistické gesto – podle toho, zda přináší i pojistky nezávislosti.

Čtěte také „Babišova vláda prý snižuje ceny energií“: co přesně zlevňuje, komu to prospěje – a kdo to ve skutečnosti zaplatí

Zkušenosti ze zahraničí: tři realistické cesty

V Evropě existují tři často citované směry:

Daňový „public service fee“ (Švédsko, Finsko)
Švédsko přešlo od roku 2019 na poplatek vybíraný přes daňový systém.[12] Finsko má tzv. Yle tax (daňový model) už od roku 2013.[13] Klíčová je konstrukce: stabilita, jasná pravidla a omezení politické svévole.

Zrušení licence a náhrada jinou daní (Francie)
Francie zrušila TV licence v roce 2022 a financování převedla na jiný zdroj (včetně debat o dlouhodobé stabilitě).[14][15] Právě stabilita a odolnost vůči politickým zásahům je v těchto debatách opakované téma.[15]

Zachování příspěvku s institucionální pojistkou (Německo)
Německý Rundfunkbeitrag je dlouhodobě spojen s mechanismy, které mají bránit politickému „škrcení“ financí – model často zmiňovaný v evropských srovnáních financování veřejnoprávních médií.[16]

Slovensko: poplatek zrušen, peníze přišly ze státního rozpočtu – a hned se řeší „kdo drží kohoutek“

Slovensko zrušilo koncesionářské poplatky od 1. července 2023 a přešlo na model přímého státního příspěvku (v zákoně navázaného na HDP a s deklarací „nárokovosti“). To se na první pohled tváří jako technické zjednodušení, ale zároveň to znamená, že veřejnoprávní médium je z definice závislé na státním rozpočtu – a spory se pak přesouvají od „platí/ neplatí domácnosti“ k tomu, zda vláda může (nebo se pokusí) financování seškrtat či podmínit. I proto část mezinárodních organizací u Slovenska upozorňovala, že rozpočtové financování může zvyšovat riziko politického tlaku, pokud se začne měnit výše příspěvku nebo institucionální kontrola.

Polsko: poplatek existuje, ale slabý výběr vedl k dotacím a kompenzacím – tedy k politickému vyjednávání

V Polsku formálně funguje licenční poplatek, jenže dlouhodobě se mluví o masivním neplacení (v některých obdobích se uvádělo jen jednotky procent platících domácností). Výsledkem bylo, že stát opakovaně dorovnával příjmy veřejných médií mimo poplatek – kompenzacemi a dotacemi schvalovanými politicky (a tím pádem zranitelnými změnou většiny). Zcela konkrétně: polský regulátor KRRiT sám popisuje, že v roce 2024 nebyl přijat zákon, který by veřejným médiím přiznal kompenzace za výpadek příjmů z licenčních poplatků. To je praktická ukázka „rozpočtového rizika“: stabilita se může rozpadnout jednoduše tím, že se o příspěvku nerozhodne.

Maďarsko: centralizace a státní financování – poplatek mizí z obrazu, ale roste role státu v řízení

Maďarský vývoj se často popisuje jako model, kde je veřejnoprávní systém silně centralizovaný: od roku 2011 byla infrastruktura a finance veřejných médií soustředěna do fondu MTVA a financování stojí primárně na státních rozpočtových penězích. Debata se tam už nevede o „spravedlnosti koncesí“, ale o tom, jak moc koncentrace financí, produkce a personálního řízení v jednom uzlu usnadňuje politický vliv. Pro českou diskusi je to varovná paralela: pokud zmizí občanský „příspěvek“ a vše se přesune do státního toku peněz, roste význam toho, kdo nastavuje pravidla a kdo je hlídá.

Rumunsko: zrušení poplatku jako „balíček úlev“, ale s evropským varováním před politickým tlakem

Rumunsko poplatek zrušilo (v logice širšího balíku rušení různých poplatků) a už tehdy Evropská vysílací unie (EBU) varovala, že přesun financování plně „do rukou vlády“ může otevřít dveře k politickému tlaku na veřejnoprávní média. To je důležité i pro ČR: zkušenost z regionu ukazuje, že samotné zrušení může být veřejnosti prezentováno jako jednoduchá úleva, ale klíčová otázka vždy zní, jak přesně se nastaví náhradní zdroj – zda bude dlouhodobě předvídatelný a mimo každoroční politické handlování, nebo zda se z něj stane další položka rozpočtového boje.

Co je „správný hospodář“: racionalita vs. populismus

Racionální argument pro zrušení poplatků existuje: technologická změna (streaming), administrativní konflikty, regresivní dopad na nízkopříjmové domácnosti. Populistický argument je naopak typicky „zrušíme platbu, kterou lidé nemají rádi“, aniž by byl dořešen stabilní náhradní zdroj a pojistky nezávislosti.

Praktické pravidlo: pokud návrh neobsahuje současně jasný model náhrady (kolik, odkud, na jak dlouho) a institucionální brzdy proti politickému tlaku, je to spíš rizikový experiment než účetní racionalita.

Čtěte také VZP má převést 7,9 miliardy menším pojišťovnám. Regulérní stabilizace, drahý „taneček“, nebo signál systémového průšvihu?

Vládní „štěk“ – v jednom odstavci je skrytý celý spor

V Programovém prohlášení vlády stojí vedle sebe tři věty, které vystihují dilema: vláda chce kontrolu hospodaření ČT a ČRo přes NKÚ, deklaruje prioritu zachování nezávislosti – a zároveň slibuje zrušit poplatky. To je přesně bod, na kterém se láme interpretace: buď půjde o modernizaci financování s pojistkami, nebo o přesun médií do přímé rozpočtové závislosti.

Tři věty, které se navzájem „řežou“

V Programovém prohlášení vlády stojí současně slib zrušit poplatky, ujištění o zachování nezávislosti a záměr kontrolovat hospodaření ČT a ČRo přes NKÚ. To je přesně místo, kde je nutná obezřetnost: NKÚ umí prověřit, jestli se utrácí podle pravidel, ale NKÚ neurčuje, kolik peněz veřejnoprávní média dostanou. A právě „kolik“ a „kdo o tom rozhodne“ je v praxi nejtvrdší nástroj tlaku. Nezávislost se totiž neprolamuje jen přímým zákazem obsahu; často stačí, když se z financování stane každoroční politické vyjednávání.

Evropská pojistka: stabilní, předvídatelné a nezávislé financování

Evropské standardy (včetně rámce kolem Evropského aktu o svobodě médií) zdůrazňují, že veřejnoprávní média mají mít dostatečné, udržitelné a předvídatelné zdroje, ideálně nastavené tak, aby nebyly rukojmím každoročních rozpočtových dohod. V textech EU se opakovaně objevuje logika „víceletého“ rozhodování a transparentních kritérií, protože právě to snižuje prostor pro „odměny a tresty“ přes peníze. Jednoduše: pokud financování závisí na momentální většině, roste riziko autocenzury, personálních tlaků a postupné proměny veřejné služby v opatrný, „neprovokující“ provoz.

Žádná vláda nedovede dlouhodobě zajistit stabilní, předvídatelné a nezávislé financování.

Riziko není v samotném zrušení poplatků, ale v náhradním modelu

Zrušit poplatek může být modernizační krok – jenže až ve chvíli, kdy je současně hotový nový model, který má stejné (nebo silnější) pojistky nezávislosti. Kritický bod je tento: bude financování pevně dané zákonem, víceleté, s předem známým výpočtem (např. indexace nebo vazba na objektivní ukazatel) a s transparentní procedurou, nebo to bude „kapitola v rozpočtu“, o níž se každý rok vede politický boj? Evropské texty výslovně varují před situací, kdy se stabilita rozbije a peníze se stanou nástrojem vlivu.

Radikální výzva občanům: nenechte si vzít pojistku za „úlevu“

Buďte tvrdí a nedůvěřiví: neberte zrušení poplatků jako dárek, dokud neuvidíte černé na bílém, jak bude nezávislost chráněna v náhradním financování. Požadujte konkrétní parametry (víceletost, předvídatelný vzorec, transparentní kritéria, nezávislý postup stanovení potřeb a možnost soudního přezkumu) – bez nich je to jen přesun „vypínače“ z domácností do rukou politiků. Demokracie se často nerozpadá jedním dramatickým krokem; rozpadá se sérií „racionálních“ změn, které vypadají jako úspora, ale ve skutečnosti oslabují kontrolní a informační brzdy moci. V tomhle tématu platí prosté pravidlo: pokud není hotová pojistka, je zrušení poplatků hazard.

Snaha o zrušení koncesionářských poplatků jako varovná kontrolka

Zrušení koncesionářských poplatků je v českém kontextu „velké tlačítko“. Pro domácnosti znamená okamžitě srozumitelnou úlevu, ale zároveň otevírá otázku, kdo a jak bude veřejnoprávní média platit dál. V okamžiku, kdy se financování přesune do rozpočtu bez pojistek, roste riziko, že se z veřejnoprávních médií stane instituce, která bude citlivější na politickou náladu – protože bude citlivější na politické peníze.

Pokud má být změna racionální a „správně hospodárná“, musí být doplněna o tvrdé parametry: dlouhodobý a předvídatelný zdroj, pravidla valorizace, a hlavně model, který minimalizuje možnost, že o penězích bude rozhodovat momentální parlamentní většina jako o odměně či trestu.

Zdroje a kontext

[1] Vláda ČR – Programové prohlášení vlády (část „Veřejnoprávní média“). https://vlada.gov.cz/cz/vlada/programove-prohlaseni/programove-prohlaseni-vlady-224629/

[2] Ministerstvo kultury ČR – Novela (účinnost od 1. 5. 2025) a shrnutí změn poplatků. https://mk.gov.cz/novela-zakona-o-ceske-televizi-ceskem-rozhlasu-a-o-rozhlasovych-a-televiznich-poplatcich

[3] Rada Evropy (Council of Europe) – přehled standardů a materiálů k nezávislosti a udržitelnosti veřejnoprávních médií. https://www.coe.int/en/web/freedom-expression/public-service-media

[4] Evropský parlament – studie k veřejnému financování médií a souvisejícím rizikům (kontext EU). https://www.europarl.europa.eu/thinktank/en/document/IPOL_STU(2023)740093

[5] Zákon č. 348/2005 Sb., o rozhlasových a televizních poplatcích (konsolidované znění). https://www.zakonyprolidi.cz/cs/2005-348

[6] Česká televize – Zpráva o plnění rozpočtu a hospodaření ČT za 1. pololetí 2024 (obsahuje i plán příjmů z TV poplatků). https://www.ceskatelevize.cz/vse-o-ct/api/media/documents/Zprava_o_plneni_rozpoctu_a_hospodareni_Ceske_televize_za_1._pololeti_2024.pdf/

[7] Český rozhlas – Rozhlasový poplatek (definice, kdo platí, co je „přijímač“). https://poplatek.rozhlas.cz/poplatek-hp

[8] Česká televize – TV poplatky pro domácnosti (výše od 1. 5. 2025). https://poplatky.ceskatelevize.cz/domacnost

[9] BusinessInfo.cz – Poplatky pro podnikatele (stav od května 2025). https://www.businessinfo.cz/navody/rozhlasove-a-televizni-poplatky-pro-podnikatele-aktualni-stav-od-kvetna-2025/

[10] iDNES.cz – Senátní návrh z roku 2009 (historický kontext snah o zrušení). https://www.idnes.cz/zpravy/domaci/ods-navrhla-zrusit-televizni-poplatek.A090826_090227_domaci_jw

[11] E15 – článek k příjmům ČT/ČRo z poplatků (kontext velikosti zdrojů). https://www.e15.cz/domaci/ceska-televize-vyluxuje-pres-pet-miliard-korun-cesky-rozhlas-zinkasuje-vice-nez-dve-miliardy-1388865

[12] Skatteverket (Švédsko) – Public service fee (od roku 2019, model přes daňový systém). https://www.skatteverket.se/privat/skatter/arbeteochinkomst/beskattningavinkomster/publicserviceavgift.4.54a3d27615036ac09f333f3.html

[13] Finnish Tax Administration – Yle tax (Finsko, od roku 2013). https://www.vero.fi/en/individuals/taxes/tv-licence-fee/yle-tax/

[14] Public Media Alliance – France abolishes TV licence fee (2022, přechod financování). https://www.publicmediaalliance.org/france-abolishes-tv-licence-fee/

[15] Reporters Without Borders – analýzy k nezávislosti médií a rizikům financování (kontext Francie a obecně). https://rsf.org/en/abolition-france-s-tv-licence-fee-worrying-blow-public-broadcasting

[16] EBU – přehledové materiály k financování veřejnoprávních médií (srovnávací kontext). https://www.ebu.ch/publications/psm-funding