Tomáš Sedláček přednášel ve věznici Rýnovice. Živé setkání bylo o smyslu a přes online přenos zasáhlo i další věznice

Ve čtvrtek 15. ledna 2026 se ve Školském vzdělávacím středisku (ŠVS) Rýnovice uskutečnila přednáška ekonoma a filozofa Tomáše Sedláčka. Nešlo o běžnou „besedu s hostem“, ale o kulturně-vzdělávací událost, která v prostředí výkonu trestu otevírá prostor pro otázky smyslu, hodnot a odpovědnosti – a tím i pro praktickou motivaci ke změně. Akce se navíc díky online přenosu rozšířila za zdi areálu: do debaty se mohli zapojit posluchači v dalších školských vzdělávacích střediscích napříč republikou.

Kultura a vzdělávání, které nejsou „navíc“, ale „k jádru“

Přednáška byla připravena pro žáky a další účastníky vzdělávání ve věznici. Téma rámovala osobnost Václava Havla a otázky, které se dotýkají nejen společnosti, ale i smyslu a velmi osobního života: kde se bere naděje, jak pracovat s pravdou, co znamená odpovědnost a jak (ne)podléhat cynismu. Důležitý byl i přímý dialog – velká část setkání patřila dotazům z publika.

V prostředí věznice má podobná akce úplně jinou váhu než „běžná“ přednáška venku. Nejde jen o to si vyslechnout zajímavého hosta, ale na chvíli se nadechnout mimo každodenní režim, který je plný pravidel, čekání a opakujících se dnů. Kultura a vzdělávání tu nejsou ozdobou programu – často jsou jedním z mála způsobů, jak si člověk udrží vnitřní směr, jazyk pro přemýšlení o sobě a důvod něco změnit. Když někdo mluví o pravdě, odpovědnosti nebo naději přímo a bez moralizování, může to v posluchači otevřít otázky, které běžně potlačuje: co jsem udělal, co s tím ještě můžu udělat, komu chci být po návratu užitečný a jak se nenechat sežrat cynismem. A právě možnost ptát se, neskrývat pochybnosti a slyšet odpovědi „na tělo“ dává takovému setkání sílu: ne že by hned změnilo život, ale může být okamžikem, kdy se člověk začne rozhodovat trochu jinak než včera.

Kdo je Tomáš Sedláček: ekonom, který mluví o smyslu a hodnotách

Tomáš Sedláček působí jako ředitel Knihovny Václava Havla a je známý tím, že ekonomii vykládá přes filozofii, příběhy a etiku. Ve své profesní dráze spojoval svět institucí a veřejného prostoru: pracoval jako poradce v prezidentské kanceláři Václava Havla a později působil i v ekonomickém poradenství státu; dlouhodobě byl také spojen s bankovním sektorem. Jako autor knihy Ekonomie dobra a zla se zařadil mezi nejcitovanější české veřejné intelektuály posledních desetiletí.

Co zaznělo: „pravda a láska“ bez kýče – jako praktická disciplína

Přednáška se pohybovala na pomezí osobního a společenského. Zazněl důraz na to, že některé věci znějí jako slogan, ale ve skutečnosti jsou tvrdou každodenní prací: rozhodnutí nelhat sám sobě, ustát tlak okolí, unést následky svých činů a zároveň nezavrhnout možnost změny.

Sedláček se vracel k Havlovu odkazu a připomněl, že v těžkých dobách může být důležitější vnitřní postoj než rychlá „chytrá“ odpověď. V debatě se otevřely i témata současného světa: polarizace, propaganda, tlak na výkon, ale i otázka, co vlastně znamená „dobrý život“, pokud člověk začíná znovu.

Úvod: od „hosta“ k dialogu

Začalo to prostě a civilně: ředitel SOU Josef Polcer přivítal Tomáše Sedláčka, krátce ho představil – a bylo vidět, že nepřijel „odříkat přednášku“. Dorazil v džínové bundě v rockovém stylu, s nášivkami a symboly spojenými s Václavem Havlem, což hned nastavilo tón: nebude to akademická hladká řeč, ale živé setkání. Sedláček si vzal slovo a hned předeslal, že mu nejde o monolog, nýbrž o dialog – a že otázky budou stejně důležité jako jeho výklad.

Havel a smysl: měřítko, které bolí, ale osvobozuje

První část se opírala o osobu Václava Havla, jeho odkaz a filozofii. Sedláček připomněl Dopisy Olze jako texty, které nejsou „jen soukromé“, ale překvapivě přesné a systematické přemýšlení o smyslu. V místnosti zůstala viset myšlenka: smysl není jen hezké slovo, ale dá se měřit – podle Havla třeba podle toho, jak dlouhý časový horizont a jak velký zásah do života druhých má to, co děláme. Dát si večer pivo má smysl na jeden večer. Naproti tomu třeba změna postoje, odpovědný návrat k sobě a práce na sobě – se počítají v letech a někdy ovlivní i mnohem víc lidí.

„Pravda a láska“ jako tvrdá disciplína, ne nálepka

Když přišlo na „pravdu a lásku“, Sedláček to pojal velmi konkrétně. Řekl, že by je klidně prosadil do Ústavy ČR – a dodal, že si ústavu rád čte před spaním jako druh poezie. Zároveň si pohrál s představou, jak by se změnilo jednání politiků i občanů, kdyby státy měly pravdu a lásku přímo ve svých symbolech – a že třeba USA, Rusko nebo Čína by si to asi na vlajku nedaly, zatímco Česko má díky své hluboké historii tak trochu nárok na copyright. Zdůraznil, že lež nemá větší váhu než pravda – že pravda někdy vypadá bezbranně, ale má „sílu ducha“, podobně jako přírodní a fyzikální zákony: věci fungují, protože jsou pravdivé. Sedláček zde vytáhl své oblíbené slovo „návidět“ – pro ty, kdo mají s „láskou“ problém nebo se bojí nálepek. Jako konkrétní ilustraci použil příměr: popřát někomu dobrý den nebo k narozeninám nic ekonomicky nestojí, a přitom je to malý důkaz, že věříme ve smysl a slušnost.

Matrix, jeskyně a realita: co vidíme – a co jsme ochotni unést

Ve chvíli, kdy přišly otázky, ukázalo se, jak moc to sedí do prostředí věznice. Padla otázka, zda nežijeme v Matrixu. Sedláček odpověděl: možná ano, možná ne – ale že je to vlastně jedno, protože ať už jsme „uvnitř“ nebo „venku“, pořád budeme žít svoje životy podobně a všechno se láme na tom, jak vnímáme skutečnost. Navázal Platónovým podobenstvím o jeskyni: lidé vidí jen stíny a považují je za realitu, a cesta ven je bolestivá. Nejen proto, že světlo pálí do očí, ale i proto, že když se vrátíte a řeknete ostatním, že to, co vidí, jsou jen stíny, často vám neuvěří – a ještě se na vás rozzlobí. V téhle místnosti to nebyla „filozofie do vitríny“: znělo to jako metafora pro omezení, pravidla, návyky i strach z návratu do normálního života.

Český příběh a závěr s nadějí: proč se nevzdat ani ve světě síly

V další části Sedláček rozšířil perspektivu: Česko je malá a mladá země, ale má silný příběh – Masaryka, Havla, Sametovou revoluci i sametové rozdělení se Slovenskem. Připomněl, že máme zvláštní historické štěstí: dvakrát se u nás „filozof stal prezidentem“. A že Havel nebyl politik v běžném slova smyslu, spíš člověk dialogu, který uměl hledat cestu mezi pravicí a levicí. Odtud přešel k Evropě: jako prostoru, který často zdlouhavě, někdy až otravně, hledá soulad – a současně ukazuje, že funguje a nepotřebuje císaře, cara ani jednoho všemocného vládce. Na závěrečnou otázku, jestli pravda a láska může obstát proti síle a bezohledné touze po moci, odpověděl optimisticky. Na velké otázky se odpovídá celým životem, a v takovém životě musí být přítomen ten silný duch lásky a pravdy.

Publikum: osoby ve výkonu trestu odnětí svobody a proč je to pro ně zásadní

Akce byla určená odsouzeným ve výkonu trestu odnětí svobody, osobám různého věku i životní zkušenosti; pro ně je živé setkání výraznou motivací i „jazykem pro změnu“. V publiku byli muži i ženy (z věznice Světlá nad Sázavou prostřednictvím online přenosu) – od lidí s nedokončenou školní dráhou až po ty, kteří si vzdělání doplňují cíleně jako součást přípravy na návrat do běžného života.

V takovém prostředí je „živé setkání“ víc než kulturní vložka do programu. Vězeňský režim je přísně strukturovaný – a právě proto může mít velkou váhu setkání, které:

rozšiřuje slovník pro přemýšlení o vlastním životě (smysl, vina, odpovědnost, budoucnost),

dává příležitost ptát se bez zesměšnění,

ukazuje, že vzdělávání není jen „papír“, ale nástroj sebeřízení,

posiluje motivaci „vydržet“ dlouhou změnu, ne jen krátké předsevzetí.

Díky online přenosu se mohli zapojit i účastníci v dalších školských vzdělávacích střediscích napříč ČR.

Online přenos: když se ptají i lidé z dalších věznic

Technicky i organizačně šlo o nadstandard: přednáška byla přenášena online s možností klást dotazy. Podle pořadatelských poznámek přišly otázky i ze vzdálených středisek – konkrétně zazněly například vstupy z Příbrami a Heřmanic.

Smysl takového přenosu je dvojí:

větší dosah (akce se netýká jen jedné učebny, ale celé vzdělávací sítě),

společný zážitek (lidé v různých věznicích sdílejí stejný obsah a mohou se na něj navázat ve výuce i v neformálních programech).

Síť školských vzdělávacích středisek přitom zahrnuje mimo jiné Rýnovice, Heřmanice, Pardubice, Plzeň, Stráž pod Ralskem, Světlou nad Sázavou, Valdice, Všehrdy, Kuřim a Příbram – tedy dalších devět míst vedle Rýnovic.

SOU Vězeňské služby a ŠVS Rýnovice: vzdělání jako nástroj návratu do společnosti

Školské vzdělávací středisko Rýnovice funguje ve věznici dlouhodobě a je zaměřené na strojírenské obory. Jádrem je tříletý učební obor Obráběč kovů, doplněný odbornými kurzy (např. CNC obrábění nebo 3D modelování). Výuka má teoretickou i praktickou část, probíhá v učebnách i dílnách a je ukončena závěrečnou zkouškou; součástí zázemí jsou také počítačové učebny pro práci s IT a CAD.

Střední odborné učiliště Vězeňské služby ČR pak vzdělávání rámuje jako jednu z podmínek, které mají po propuštění zvýšit šanci na uplatnění na trhu práce – a tím i na stabilnější návrat do běžného života. Vzdělávání je zároveň součástí programu zacházení.

Věznice Rýnovice: místo s vysokým stupněm zabezpečení – a přesto s prostorem pro růst

Věznice Rýnovice je zařízení s ostrahou se středním a vysokým stupněm zabezpečení, s kapacitou pro více než 400 odsouzených. Věznice má různé specializované oddíly (mj. pro mladé a prvovězněné, studující, bezdrogovou zónu nebo oddíly ochranné léčby).

Podobné setkání stojí na spolupráci více článků: školského střediska, vedení věznice, IT techniků a vedení SOU. V Rýnovicích se to projevilo v hladkém průběhu akce, ve schopnosti propojit prezenční publikum s online účastníky a v důrazu na důstojnost prostředí i hosta.

Když se to celé shrne, největší síla té přednášky nebyla v jednom „chytrém“ citátu, ale v atmosféře, která na chvíli změnila pravidla hry: místo obvyklého rozdělení na „my a oni“ vznikl prostor pro společné přemýšlení, kde otázky měly stejnou váhu jako odpovědi. Sedláček dokázal mluvit o Havlovi, pravdě, lásce i smyslu tak, aby to nebyla dekorace ani moralizování, ale praktická výbava do života – zvlášť pro lidi, kteří mají před sebou návrat do společnosti a potřebují se znovu opřít o řád hodnot, ne jen o režim. V takovém prostředí se ukazuje, že vzdělávání není „program navíc“, ale jedna z mála věcí, které člověku pomáhají držet směr: pojmenovat realitu, unést vlastní odpovědnost, a přitom neztratit naději, že změna je možná a má cenu ji dělat po malých krocích každý den.