Má školství v Libereckém kraji dobré podmínky? Čísla ukazují silnou síť – a pár slabých míst, která bolí

Liberecký kraj má hustou síť škol a desítky tisíc dětí a studentů v systému – od školek po vyšší odborné školy. Klíčové otázky ale zní: kde jsou peníze, kdo je skutečně „drží v ruce“ (stát × obce × kraj) a jestli se daří pomáhat těm, kteří to mají ve škole těžší – kvůli zdravotním, sociálním či vzdělávacím bariérám.

Školství je zvláštní sektor: všichni o něm mluví, ale málokdo přesně ví, kdo co platí, kdo za co ručí a proč někde funguje podpora žáků skvěle – a jinde je to hlavně o tom, že „se to nějak urve“. V Libereckém kraji navíc hraje roli i typická regionální skladba: silné technické a učňovské obory, hodně dojíždění a rozdíly mezi velkými městy a menšími obcemi.

Takže: má zdejší školství dobré podmínky? Krátká odpověď je „v základu ano“, ale s dodatkem „kvalita podpory se láme na lidech, dostupnosti služeb a schopnosti spolupráce“.

Kolika lidí se to týká: mapa škol a studentů v kraji

Podle statistik fungovalo ve školním roce 2024/2025 v Libereckém kraji:

199 základních škol s celkem 42 946 žáky.

48 středních škol s celkem 18 994 studenty.

6 vyšších odborných škol s celkem 256 studenty.

Pro úplnost: kraj má i širokou síť mateřských škol – v datech pro 2024/2025 je uvedeno 232 MŠ a 14 714 dětí.

Jen když sečteme „hlavní proud“ MŠ + ZŠ + SŠ + VOŠ, dostáváme zhruba 76 910 dětí a studentů (bez vysoké školy, ZUŠ a dalších zařízení). Učitelů je v přepočtu na plné úvazky přibližně 6 546 jen v součtu MŠ + ZŠ + SŠ + VOŠ (opět bez dalších segmentů). Zjednodušeně: je to jeden z největších „živých systémů“ v kraji – a každá změna se projeví rychle a plošně.

Kolik to stojí: proč se nedá říct jediné číslo (a přesto jde být konkrétní)

Veřejné financování školství se v praxi skládá ze tří velkých „kapes“:

Stát – zejména tzv. přímé náklady na vzdělávání (typicky platy pedagogů, část podpůrných pozic, normativy podle žáků apod.).

Obce – jako zřizovatelé MŠ a ZŠ často hradí provoz (budovy, energie, opravy, vybavení, někde i nadstandardní služby).

Kraj – jako zřizovatel většiny SŠ a části školských zařízení (a koordinátor systému) řeší síť škol, investice, projekty, někdy také programy podpory.

Co je „tvrdé“ a srovnatelně dohledatelné: objem státních peněz určených na přímé náklady. V rozpočtových podkladech kraje pro rok 2025 se uvádí:

2,13 miliardy Kč jako přímé náklady na vzdělávání pro organizace zřizované krajem,

5,82 miliardy Kč jako přímé náklady na vzdělávání pro organizace zřizované obcemi,

a k tomu ještě samostatně dotace pro soukromé školy a zařízení v řádu stovek milionů Kč.

Už jen tato „přímá“ část tedy znamená zhruba 7,95 miliardy Kč ročně v penězích, které tečou do škol v kraji (bez toho, co navíc doplácí obce a kraj ze svých rozpočtů na provoz a investice).

Co kraj dělá navíc: kariérové poradenství, cílená pomoc, projekty

Když se od peněz posuneme k tomu, co je vidět „v terénu“, Liberecký kraj v poslední době tlačí několik praktických směrů:

1) Pomoc osmákům s volbou střední školy

Program „Kroky k budoucnosti“ cílí na rozhodovací moment, který v praxi často rozhodne o tom, jestli dítě nastoupí do oboru, který ho udrží motivované – nebo do oboru, kde jen „přežívá“. V popisu akce zaznívá konkrétní rozsah: stovky účastníků, zapojené základní i střední školy a ambice rozšiřovat podporu i mimo Liberec. Smysl je prostý: dát žákům reálnou představu o oborech a snížit riziko špatné volby.

V praxi je tahle volba pro spoustu rodin stres: dítě si má v 14 letech vybrat směr, který mu může ovlivnit další roky, a často přitom zná jen pár „známých“ škol a oborů z okolí nebo z doslechu. Právě proto má program smysl – pomáhá osmákům udělat si konkrétnější obrázek, co se v jednotlivých oborech opravdu dělá, jak vypadá výuka a praxe, jaké jsou nároky (učivo, dojíždění, režim), a kam se dá po škole pokračovat nebo přejít na trhu práce. Důležité je i to, že dítě není jen pasivní posluchač: má příležitost ptát se, porovnávat možnosti a „ohmatat“ si realitu dřív, než vyplní přihlášku. Když se to povede, snižuje se riziko, že skončí v oboru „z nouze“, rychle ztratí motivaci a začne přemýšlet o odchodu – a naopak roste šance, že si vybere směr, který mu sedne a který dokáže dotáhnout.

2) Podpora žáků se speciálními vzdělávacími potřebami (SVP)

Kraj deklaruje cílený program podpory – v jednom z aktuálních kroků jde o rozdělení 2,5 milionu Kč na podporu vzdělávání žáků se SVP (s definovaným obdobím a parametry programu). Částka sama o sobě systém nespasí, ale je důležitá tím, že míří na konkrétní bariéry, které školy často neumí pokrýt jen „ze základního normativu“.

V reálné škole totiž „speciální potřeby“ nejsou jen položka v papírech, ale konkrétní situace ve třídě: dítě může mít třeba výraznou dyslexii, poruchu pozornosti, autismus, zdravotní omezení nebo kombinaci více potíží – a pak už často nestačí dobrá vůle učitele. Taková podpora typicky znamená čas navíc, individuální přístup, speciální pomůcky, úpravu zadání a tempa, někdy i asistenta pedagoga, práci speciálního pedagoga nebo školního psychologa, případně metodickou pomoc, jak s dítětem pracovat tak, aby se učilo smysluplně a nezažívalo jen opakované selhávání. Právě tady se cílené peníze hodí: pomáhají školám pokrýt věci, které „z běžného provozu“ často nezaplatí – a které rozhodují o tom, jestli dítě školu zvládne bez zbytečné frustrace a propadů, nebo se začne postupně vytrácet (motivací, výsledky i docházkou).

3) Když školy pomáhají i mimo výuku

V kraji se zároveň objevuje i důraz na roli škol jako místní instituce – nejen „výuka“, ale i solidarita, dobrovolnictví, komunitní pomoc. Tenhle rozměr sice nevyřeší strukturální problémy (třeba nedostatek poradenských kapacit), ale pomáhá klimatu škol a dává studentům zkušenost, že jejich dovednosti mají smysl.

Když škola funguje i jako „místo pro život“, poznáte to rychle: žáci nejsou jen v lavicích, ale učí se taky tím, že něco reálně dělají pro druhé a vidí výsledek. Může jít o dobrovolnictví (pomoc seniorům, sbírky pro rodiny v nouzi, spolupráci s charitami), o komunitní akce v obci (výpomoc při kulturních a sportovních akcích, sousedská setkání), nebo o praktické projekty, kde se propojí výuka s užitečnou službou (studenti technických oborů opraví vybavení pro školku, gastronomové připraví občerstvení pro benefiční akci, zdravotnické školy se zapojí do prevence a osvěty). Pro žáky to má silný efekt: roste jim sebevědomí, smysl učení i vztah ke škole, protože najednou nejde jen o známky, ale o to, že jsou někomu užiteční. A pro menší města a obce je to zároveň signál, že škola není „oddělený svět“, ale partner, který dokáže pomáhat a držet komunitu pohromadě – což se v těžších obdobích (sociální problémy, osamělost, krize rodin) může ukázat jako překvapivě důležité.

Názory učitelů a studentů: co obvykle slyšíte, když se ptáte „jaké to je“

Z praxe (a i z toho, jak kraj své programy staví) typicky vyplývají tři „opakující se věty“, které se mezi školami točí:

„Děti se rozhodují pozdě a často naslepo.“ Proto roste tlak na kariérové poradenství už na ZŠ.

„Když má dítě potíže (učení, chování, psychika), škola to sama neutáhne.“ Podpůrné profese jsou klíčové – a dostupnost služeb se liší podle lokality.

„Papírově to vypadá dobře, ale realita se láme na kapacitě a spolupráci.“ Nejde jen o peníze, ale o to, jestli škola umí (a má s kým) spolupracovat: poradny, SPC, rodina, zřizovatel, sociální služby.

Když se ptáte učitelů, často to začne úplně obyčejně: „My bychom dětem pomohli rádi, ale den má jen 24 hodin.“ V praxi to znamená, že třídní učitel řeší zároveň výuku, kázeň, papíry, komunikaci s rodiči a do toho několik dětí, které potřebují individuální přístup. A teď si představte, že ve třídě máte třeba žáka, který se snaží, ale kvůli poruše pozornosti nevydrží u úkolu déle než pár minut, vedle něj dítě s velkým strachem z neúspěchu, které „zamrzne“ při každé písemce, a k tomu někoho, kdo má doma složitou situaci a chodí do školy vyčerpaný. Učitel pak často říká: „Já už poznám, že nejde o lenost – ale bez podpory tomu nejde pomoci.“ Tady se ukáže, jak důležitý je školní psycholog, speciální pedagog nebo asistent. Kde jsou, tam se věci řeší dřív a klidněji; kde nejsou, často se to táhne, až to přeroste v kázeňské problémy, zhoršenou docházku nebo úplnou ztrátu motivace.

Studenti zase mluví hodně přímo a „po svém“: „Já nevím, co chci dělat,“ nebo naopak: „Já vím, co chci, ale bojím se, že na to nemám.“ Často se ukáže, že volba střední školy není jen o známkách, ale o sebevědomí, o tom, jestli někdo dítěti vysvětlil reálné možnosti a jestli mělo šanci vidět obor na vlastní oči. V praxi funguje hlavně to, když si dítě může obor „osahat“ – den otevřených dveří, dílny, praxe, rozhovor se staršími studenty. Jakmile to zažije, často se mu rozsvítí: „Aha, takhle to vypadá doopravdy.“ A někdy to dopadne i opačně – dítě zjistí, že to, co mu znělo dobře na papíře, by ho ve skutečnosti ubíjelo. I to je úspěch, protože špatná volba oboru je pro řadu rodin začátek vleklého problému.

A pak je tu třetí rovina, kterou slyšíte skoro všude: „Když spolu mluví škola, rodina a odborníci, jde to. Když ne, je to trápení.“ V praxi to bývá hodně křehké. Někteří rodiče jsou vyčerpaní a cítí se pod tlakem, takže každou poznámku berou jako útok. Jiní naopak čekají, že škola „to zařídí“. Učitelé pak často oceňují jednoduché, lidské věci: když je jasný plán, kdo co udělá, kdy se znovu sejdou, co se zkusí změnit a co bude signál, že je potřeba přidat pomoc. Tam, kde se podaří tuhle spolupráci nastavit, se atmosféra ve třídě uklidní a dítě začne znovu fungovat. Tam, kde se to nepovede, škola často jen hasí následky – a všichni mají pocit, že dělají maximum, ale pořád je to málo.

Je to jinde v ČR lepší? Dvě srovnání, kde je Liberecký kraj specifický

Tady je třeba říci: „lepší“ a „horší“ nejde vyhodnotit jedním ukazatelem. Ale existují rozdíly, které jsou pro Liberecký kraj typické:

Struktura středního vzdělávání

V krajském strategickém dokumentu se uvádí, že Liberecký kraj má dlouhodobě vyšší podíl nově přijímaných žáků do oborů s výučním listem (E, H) a nižší podíl gymnaziálního vzdělávání než celorepublikový průměr. To může být výhoda (silná vazba na praxi, tradice řemesel a techniky), ale i riziko (když se žák dostane do oboru, který mu nesedí, přestup bývá těžší).

Spolupráce SŠ s poradenskými zařízeními

Stejný dokument upozorňuje, že podle analýzy potřeb škol část středních škol v kraji s poradenskými zařízeními vůbec nespolupracuje, a tento podíl je vyšší než republikový průměr. A to je přesně ten detail, který v praxi rozhoduje o tom, jestli podpora dítěte proběhne včas – nebo až „když už hoří“.

Jak školská poradenská zařízení fungují? Veřejně dostupné jsou například výroční zprávy a tematická zjištění České školní inspekce, dále krajské zprávy o stavu vzdělávací soustavy (kde bývá samostatná kapitola o poradenských službách) a také výroční zprávy konkrétních PPP a SPC. Tyto materiály obvykle popisují, kolik mají klientů, jaké typy obtíží řeší, jaké služby poskytují a s jakými limity bojují (typicky kapacity a čekací lhůty). Na „kvalitu“ se ale měří hůř: papír umí spočítat výkony, ale už méně zachytí, jestli doporučení skutečně pomohlo dítěti ve třídě a jestli se daří držet návaznost podpory mezi školou–rodinou–odborníky. (MŠMT)

„Nespolupráce“ části středních škol může v praxi často znamenat spíš rezignaci než nezájem. Školy někdy narážejí na to, že se k vyšetření čeká dlouho, že výstup je příliš obecný („doporučujeme individuální přístup“), nebo že se problém fakticky jen posune jinam („ať to řeší ještě někdo další“). Zároveň je poctivé říci, že část administrativy nevzniká ze zlé vůle poraden: aby škola mohla získat a obhájit financovaná podpůrná opatření (asistent, úpravy zkoušek, speciální pomůcky), musí existovat formálně správné doporučení a dokumentace – a to je pro školy časově náročné, zvlášť když už jedou „na krev“. Výsledek pak může být paradoxní: škola pomoc potřebuje, ale protože cesta k ní je pomalá a papírově těžká, raději zkouší vše „udržet doma“ co nejdéle – a do poradny posílá až případy, kdy už opravdu hoří.

Inkluze a speciální potřeby: co funguje a kde to skřípe

V Česku je rámec inkluze nastaven tak, že pomoc má být navázaná na konkrétní potřebu dítěte (podpůrná opatření), a škola si na ni má sáhnout v systému. Realita ale často stojí na třech proměnných:

Dostupnost poradenských služeb (PPP/SPC, školní psycholog, speciální pedagog).

Kapacita školy (čas učitelů, asistenti, možnost individualizace).

Spolupráce s rodinou a zřizovatelem (když se rozpadne, dítě propadá sítí).

Krajské programy (včetně cílené podpory SVP) jsou užitečné hlavně tam, kde řeší „mezery“: rychlá pomoc, dofinancování, pilotní projekty, metodická podpora. A současně platí: čím víc je podpory postavené jen na projektech, tím víc školy trápí nejistota „co bude příští rok“.

V praxi dnes učitelé často popisují, že nejtěžší už není „odučit látku“, ale udržet třídu pohromadě tak, aby se v ní dalo učit všem. V jedné třídě se potkají děti s úplně rozdílnými startovními podmínkami: někdo má češtinu jako druhý jazyk a potřebuje víc času na zadání i slovní zásobu, někdo přichází z prostředí, kde je škola dlouhodobě napjaté téma a chybí důvěra, někdo má poruchu pozornosti nebo úzkosti, a vedle toho může sedět žák na spektru autismu, který potřebuje jasnou strukturu, předvídatelnost a citlivé zacházení se změnami. Učitel pak reálně dělá několik „výukových režimů“ současně: pro část třídy jede běžné tempo, pro někoho zjednodušuje a opakuje, pro dalšího dává rozšíření, a do toho hlídá, aby se nikdo „neodpojil“ nebo nerozjel problémové chování.

Do toho přibývá i manažerská práce, která dřív nebyla tak běžná: když je ve třídě asistent pedagoga, učitel musí umět zadat mu smysluplnou roli (ne aby jen „seděl u dítěte“), domluvit se na signálech, vymezit, co řeší asistent a co učitel, a přitom udržet autoritu a jasná pravidla pro všechny. Pokud je podpora dobře nastavená, třída se zklidní a dítě se postupně zvedá. Pokud není (nebo asistent chybí, poradenská pomoc je daleko, rodiče jsou na hraně), učitel často jede dlouhodobě na výkon „nad rámec“ – improvizuje, zachraňuje, vysvětluje, uklidňuje – a únava se pak neprojeví jen na něm, ale i na kvalitě výuky. A právě tady se inkluze nejvíc „láme“: ne na tom, jestli je myšlenka správná, ale jestli má škola reálné kapacity a podporu, aby ji unesla každý den v běžné hodině.

Mohla by být podpora větší? Ano – a nejvíc pomůže pět konkrétních věcí

Pokud by měl kraj (spolu se státem a obcemi) mířit na viditelný posun v kvalitě, největší efekt obvykle udělá:

Posílit školní poradenské týmy a návazné služby (aby se pomoc nečekala měsíce).

Zacílit kariérové poradenství i na děti, které se „ztrácí“ – nejen na ty aktivní.

Snížit administrativní zátěž podpory (učitelé mají učit, ne vyplňovat systém).

Podpořit spolupráci škol s poradnami a rodinami jako standard, ne výjimku.

Nerovnosti mezi lokalitami řešit prakticky: doprava, dostupnost kroužků, dostupnost podpory, sdílené služby mezi školami.

Nastavení podmínek a příznivého prostředí je v režii kraje a obce

Když se řekne „školství stojí peníze“, většina lidí si představí rozpočet kraje nebo města. Jenže velká část financí teče „shora“ jako přímé náklady od státu. V rozpočtových podkladech kraje je pro rok 2025 vidět, že přímé náklady na vzdělávání pro školy zřizované krajem a obcemi dělají dohromady zhruba 7,95 miliardy Kč – a vedle toho existuje ještě samostatná položka pro soukromé školy. Jinými slovy: o kondici školství nerozhoduje jen „kolik dá kraj“, ale i to, jak stát nastaví normativy a jak obce zvládnou provoz.

A právě tady je důležitý rozdíl, který běžně není vidět: stát většinou zaplatí „lidi“ (hlavně platy), ale to, v jakém prostředí se děti učí a jaké mají skutečné podmínky, je z velké části na kraji a obcích jako zřizovatelích. Oni řeší budovy, topení, střechy, třídy, dílny, školní jídelny, vybavení, bezpečnost, internet, opravy, ale i to, jestli škola má kde udělat menší skupinu pro doučování, klidnou místnost pro práci s psychologem nebo třeba bezbariérový přístup. V praxi pak vzniká velký rozdíl mezi školou, která má dobře udržované zázemí a může si dovolit investice do moderních učeben a pomůcek, a školou, která „z provozu“ pořád jen hasí nejhorší a na rozvoj jí nezbývá síla ani peníze. A děti to poznají okamžitě – nejen na komfortu, ale i na motivaci a na tom, jak se ve škole cítí.

Stejně důležité je i to, jak zřizovatel nastaví klima a podporu „kolem výuky“: jestli škole pomůže sehnat odborníky, jestli umožní sdílené služby (například školního psychologa pro více škol), jestli dokáže rychle zareagovat, když naroste počet dětí se speciálními potřebami nebo když přijdou cizinci a je potřeba posílit češtinu jako druhý jazyk. Učitelé často říkají, že největší rozdíl není mezi „bohatou a chudou školou“, ale mezi zřizovatelem, který se školou mluví, plánuje dopředu a drží jí záda, a zřizovatelem, který se ozve až ve chvíli, kdy se něco pokazí. A právě tato „neviditelná“ práce kraje a obcí ve výsledku rozhoduje o tom, jestli systém funguje jen na papíře, nebo jestli se ve škole dá dlouhodobě dobře učit a zvládat i náročnější situace.

Školy v sociálně vyloučených lokalitách a znevýhodnění žáci

Podle krajských strategických podkladů se sociálně vyloučené lokality v Libereckém kraji neřeší jako „jedno ghetto“, ale jako síť menších kapes v různých městech a obcích. V přehledu za roky 2018–2020 vychází pro Liberecký kraj celkem 93 lokalit (2018), 95 (2019) a 100 (2020) – nejvíc se koncentrují v rámci ORP Frýdlant, Liberec, Tanvald a Česká Lípa, výrazně jsou přítomné i v okolí Nového Boru a Jablonce. To je důležité i pro školství: když je lokalit hodně a jsou rozptýlené, dopad se nerozloží „do jedné školy“, ale přelévá se do více spádových škol, do tříd a ročníků – a školám to zvyšuje nároky na organizaci, podporu a spolupráci se sociálními službami.

Na otázku „kolik škol funguje v rámci těchto lokalit“ je nutno říct jednu nepříjemnou pravdu: jednotné veřejné číslo za celý kraj se obvykle nevede tak, aby šlo jednoduše říct „je to X škol“. Důvod je praktický – sociálně vyloučená lokalita je často konkrétní ulice nebo pár domů, zatímco škola obsluhuje širší spádovou oblast a žáci do ní docházejí i z okolních čtvrtí (nebo naopak z lokality odcházejí jinam). V praxi ale platí, že zátěž nesou hlavně spádové základní školy v obcích a městech, kde se tyto lokality dlouhodobě vyskytují: typicky řeší vyšší absenci a častější stěhování dětí, větší rozdíly v připravenosti na výuku (včetně češtiny jako druhého jazyka), náročnější komunikaci s rodinami v krizi, a také to, že učitel musí současně učit, „držet režim“ a koordinovat podpůrná opatření (asistent, individuální plán, spolupráce s poradnou, sociální práce). To nejsou „detaily navíc“ – to je každodenní provoz, který rozhoduje, jestli škola zvládne učit i v náročném prostředí, nebo jen hasí.

Kde se to láme nejvíc, je stabilita podpory a role zřizovatele. Pokud obec/kraj škole pomůže rychle posílit asistenty, školní poradenské služby, doučování a bezpečné zázemí po vyučování (kroužky, klub, nízkoprahová zařízení), škola má šanci udržet klima a výsledky – a hlavně zabránit tomu, aby se jedna škola „vytlačovala“ do role segregované školy, ze které ostatní rodiny odcházejí. Pokud je podpora jen projektová a nejistá, školy často popisují, že dělají obrovskou práci, ale systém je nechá vždycky „o krok pozadu“: dítě přichází s potřebou dnes, ale personál, peníze a návazné služby dorazí až za měsíce – a mezitím se problém v rodině i ve třídě zvětší.

Školství v Libereckém kraji má rub i líc

Liberecký kraj má školství postavené na poměrně široké síti škol a na velkém objemu veřejných peněz. Na úrovni „kostry systému“ tedy podmínky existují. Skutečná kvalita se ale láme v jemnějších věcech: dostupnost podpůrných služeb, schopnost spolupráce a to, jestli se pomoc dostane k dítěti včas.

Pokud chcete jako rodič nebo student udělat praktický krok, vyplatí se dvě věci: zajímat se o kvalitní kariérové poradenství (dřív než v devítce „na poslední chvíli“) a včas řešit podpůrná opatření přes školu a poradenské služby – ne až ve chvíli, kdy je problém vidět na známkách nebo v absencích. A pokud jste zřizovatel nebo škola: největší návratnost mají investice do lidí, kteří umí děti provést těžkým obdobím (poradenství, podpora, wellbeing) – protože bez toho už dnes výuka sama o sobě často nestačí.

Zdroje a kontext

Český statistický úřad: „Školství v Libereckém kraji 2024/2025“. Liberecký kraj

Liberecký kraj: Rozpočtové podklady (přímé náklady na vzdělávání, dotace pro soukromé školy) – schválený rozpočet na rok 2025 (materiál kraje). Liberecký kraj

Dlouhodobý záměr vzdělávání a rozvoje vzdělávací soustavy Libereckého kraje na období 2024–2028. edu.cz

Liberecký kraj: „Druhý ročník Kroků k budoucnosti: Liberecký kraj pomáhá osmákům s volbou střední školy“. Liberecký kraj

Liberecký kraj: „Kraj podpoří vzdělávání žáků se speciálními vzdělávacími potřebami“. Liberecký kraj

Liberecký kraj: „Střední školy v Libereckém kraji pomáhají“. Liberecký kraj