Novoroční rozhovor s T. G. Masarykem

V kavárně Slavia se nad šálkem silné kávy na chvíli zastavil čas. Redaktor Libereckých listů a historik Masarykova ústavu a Archivu AV ČR si přišli popovídat s T. G. Masarykem o dnešním Česku – o unavené společnosti, o zhrublém jazyce politiky, o deficitech a dluzích, které se tváří jako „drobnost“, i o bezpečnosti, která znovu není samozřejmá. Padnou otázky na polarizaci, propagandu a obchod se strachem; na to, co ještě drží společný stát pohromadě, když se pravda mění ve zbraň a slušnost v terč.

Redaktor: Pane prezidente, je 1. leden. Lidé si přejí zdraví, klid, „ať je líp“. Kdybyste měl vybrat jedno jediné novoroční přání pro Českou republiku – co by to bylo?

T. G. Masaryk: Abychom si znovu zvykli na pravdu jako na denní námahu. Ne jako na heslo. Pravda není ozdoba, pravda je práce. Kdo chce pravdu, musí snést i její důsledky – pro sebe, pro své přátele, pro svou stranu, pro svou obec.

A pak ještě jedno přání, které s tím souvisí: abychom se vrátili k míře. Míra je v politice, v řeči, v soudech, v penězích i v hněvu. Když se ztratí míra, společnosti se nejdřív rozklepe jazyk – začne se mluvit hrubě, zkratkovitě – a pak se rozklepe i rozum. Demokracie se nerozpadá jedním výstřelem. Demokracie se rozpadá pomalu, když si lidé přestanou vážit slov.

Redaktor: Často se cituje vaše věta o tom, že demokracie je diskuse. Jenže dnes se lidé ptají: „Jaká diskuse? Vždyť se nikdo neposlouchá. Všichni křičí.“ Platí to stále?

Masaryk: Platí – jen je potřeba slyšet druhou polovinu té věty, i kdyby nebyla vyslovena. Demokracie je diskuse, ale diskuse je mravní výkon. Diskuse není řev. Není to soutěž, kdo víc urazí protivníka, kdo víc pobaví svůj tábor. Skutečná diskuse předpokládá, že připustíte možnost omylu – u sebe. A že si vážíte druhého člověka natolik, abyste mu nepodstrkovali karikaturu jeho názoru.

Dnes se lidé často nehádají o věci, ale o identitu: „Ty jsi tenhle typ člověka, máš tuhle nálepku, a proto nemáš právo mluvit.“ To je konec republiky jako společného domu. Doma se přece také nehádáte tak, že byste druhému člověku vytrhl z ruky kliku a prohlásil: „Ty sem nepatříš.“ Patří. Jen se musíme učit znovu spolu mluvit.

Redaktor: Mluvíte o mravnosti. Část veřejnosti se tomu směje: „Mravnost je pro idealisty, politika je špína.“ Jak byste jim odpověděl dnes?

Masaryk: Že je to pohodlná výmluva. Řeknete „politika je špína“ a máte alibi, abyste se o ni nezajímal. A pak se divíte, že máte doma blátivé šlápoty. Politika není něco cizího. Politika je způsob, jak spolu žijeme.

Mravnost není naivita. Je to dřina. Mravnost je schopnost držet řád a odpovědnost i v obtížných okolnostech. Válka je obtížná okolnost, krize je obtížná okolnost, chudoba je obtížná okolnost – a právě tehdy se ukáže, kdo má charakter. Když si řeknete: „Teď nebudeme mravní, protože je to těžké,“ tak jste už prohráli, jen jste to ještě nepřiznali.

A ještě něco: lidé si pletou mravnost s moralizováním. Moralizování je, když kážete druhým, a sami pokrytecky kličkujete. Mravnost je, když začnete u sebe. Když přestanete omlouvat vlastní lež tím, že „ti druzí lžou taky“.

Redaktor: Co je dnes podle vás největší hrozba pro českou demokracii? Někdo řekne „Rusko“, někdo „EU“, někdo „média“, někdo „politici“. Vy byste řekl co?

Masaryk: Největší hrozba je ochota vzdát se odpovědnosti. Vždycky se najde vnější nepřítel – a někdy je skutečný a nebezpečný. Ale i tehdy platí: vnější hrozba se stane smrtelnou teprve tehdy, když uvnitř zeslábne charakter.

Když se lidé naučí říkat: „Za všechno může někdo jiný,“ přestávají být občany a stávají se publikem. Publikum chce show, rychlé emoce, rychlé viníky. Občan chce práci, pravidla, spravedlnost – a je ochoten pro to něco udělat.

Takže ano, existují hrozby geopolitické, ekonomické, informační. Ale základní hrozba je mravní únava: cynismus, pohrdání, vyčerpání. To je půda, do které se snadno zaseje fanatismus.

Redaktor: Dnes se hodně mluví o dezinformacích, propagandě, o „informační válce“. Jak by se podle vás měl bránit běžný člověk?

Masaryk: Začněte u sebe – tím, že budete pomalejší. Moderní doba vám podsouvá, že rychlost je ctnost. Není. Rychlost je toxický návyk, ale návyk je třeba zvládnout.

První obrana: nepapouškovat laciné a chytlavé informace, nepřeposílat hned každý výkřik. Zastavit se. Položit si tři jednoduché otázky: Kdo to říká? Proč to říká? Z čeho to vyplývá? A když na to neznáte odpověď, udělejte něco prospěšnějšího než sdílet: jděte a pomozte konkrétnímu člověku, nebo si přečtěte něco pořádně od začátku do konce.

Druhá obrana: pěstovat rozum, ne jen informace. Dnes tomu říkáte kritické myšlení. Rozum je schopnost dávat věci do souvislostí. Bez souvislostí se i pravdivá informace může stát nástrojem manipulace.

Třetí obrana: pečovat o řeč. Kdo mluví hrubě, myslí hrubě. A kdo myslí hrubě, je snadněji ovladatelný. Propaganda totiž nepotřebuje, abyste věděli málo. Propaganda potřebuje, abyste se rozčilovali víc, než přemýšleli.

Redaktor: Lidé ale řeknou: „Jenže já se rozčiluju oprávněně. Všechno je drahé. Bydlení je problém. Veřejné služby skřípou. Politici se hádají.“ Co byste jim řekl?

Masaryk: Že jejich starost je skutečná a že ji nelze odbýt. Ale zároveň bych jim řekl, že spravedlivý hněv je dobrý sluha a špatný pán. Hněv může člověka probudit – ale když ho ovládne, začne ho ničit.

A k věcem, které jmenujete: drahota a bydlení nejsou jen čísla v tabulce. To jsou otázky důstojnosti. Člověk potřebuje střechu nad hlavou, potřebuje jistotu, že práce má smysl. Pokud lidé mají pocit, že pracují, a přesto se propadají, roste v nich hořkost – a hořkost je palivo pro demagogy.

Proto je potřeba říkat pravdu i v ekonomice: co si můžeme dovolit, a co ne. A hlavně – kdo ponese břemena. Spravedlnost v moderním státě je i spravedlnost rozpočtová: aby ti nejslabší nenesli víc, než unesou, a aby ti nejsilnější neutíkali ze společné odpovědnosti.

Redaktor: Dotkněme se zadlužování státu. Část lidí chce šetřit „ať to klidně bolí“, část chce „hlavně neškrtat“. Co byste řekl vy?

Masaryk: Vždycky bych začal otázkou: Proč? Šetření není ctnost samo o sobě. Ctnost je účelnost. Stejně tak utrácení není zlo samo o sobě. Zlo je marnotratnost.

Rozpočet je mravní dokument. Ukazuje, co si jako společnost vážíme, čemu věříme a čeho se bojíme. Jestli šetříte na vzdělání, šetříte na budoucnosti. Jestli šetříte na bezpečnosti v době hrozeb, šetříte na svobodě. Jestli šetříte na spravedlnosti, šetříte na důvěře. A bez důvěry stát nefunguje.

Ale zároveň platí: nelze donekonečna slibovat všechno všem a neříct, kdo to zaplatí. To je politika bez dospělosti. Národ dospívá, když unese i nepříjemné pravdy: že něco bude stát peníze, že něco bude bolet, že něco nebude hned. Dospělost je schopnost odložit okamžité uspokojení ve prospěch dlouhodobého dobra.

Redaktor: Když jsme u dospělosti… Veřejná debata je dnes často vulgarizovaná. Nadávky, osobní útoky, pohrdání. Proč se to děje? A dá se to vůbec ještě obrátit?

Masaryk: Děje se to proto, že se vyplatí být hlučný. A vyplatí se to proto, že publikum odměňuje hluk pozorností. Neházejte vše na politiky. Politik je často zrcadlo. Ne vždycky čisté, ale zrcadlo.

Dá se to obrátit. Ale je to opět práce. Člověk musí začít odmítat lacinou zábavu z ponižování druhých. Musí se naučit říct: „Tohle už není humor, tohle je sprostota.“ Humor je dar, když odhaluje pokrytectví a nafoukanost. Humor je zbraň proti tyranii. Ale humor, který jen kope do slabších, je zbabělost a ubohost převlečená za vtip.

A pak je potřeba, aby slušnost nebyla jen soukromá ctnost, ale veřejná norma. Slušnost není slabost. Slušnost je disciplína, která drží společnost pohromadě.

Čtěte také Populismus v Česku: co to je, jak ho poznat a jak se mu bránit? Bonus: Aktuální žebříček populistů

Redaktor: Válka v Evropě, zbrojení, obavy z budoucnosti… Co by měla dělat malá země uprostřed kontinentu?

Masaryk: Malá země nesmí být malá duchem. To je základ. Důležitá je jasná orientace: kdo je agresor a kdo je oběť, co je právo a co je násilí. Když si v tom uděláte mlhu, začnete se tvářit „neutrálně“ – a ve skutečnosti jen uhýbáte.

Bezpečnost se nevykecá. Mír není přání, mír je systém. Systém spojenectví, obrany, diplomacie, ekonomické odolnosti a občanské jednoty. Když někdo říká: „Nezbrojme, zbrojení je zlo,“ odpovídám: zlo je agrese. Obrana je nutnost. Zbrojit bez rozumu je hloupost, zbrojit bez morálky je nebezpečí. Ale nebránit se je pozvánka pro násilníka.

A současně: nezapomínejte, že válka není jen fronta. Je to i zkouška ducha. Zkouška, jestli se společnost nenechá rozeštvat, jestli neztratí soucit, jestli si zachová schopnost rozlišovat.

Redaktor: Evropu dnes štěpí otázky migrace, identity, strachu. Jak se dívat na tohle téma bez hysterie?

Masaryk: Nejhorší je dvojí pokrytectví. Jedno pokrytectví je „všichni jsou vítáni a všechno je jednoduché“. Druhé pokrytectví je „všichni jsou hrozba a všechno je zkažené“. Skutečnost je složitá.

Stát musí chránit své občany. To je jeho povinnost. A zároveň musí chránit lidskost, protože bez lidskosti se stát promění v mechanismus strachu. Praktická politika musí mluvit o pravidlech: kdo může přijít, za jakých podmínek, jak se integruje, jak se vymáhá právo. To nejsou zlé otázky, to jsou nutné otázky.

Ale každá debata o migraci je i debata o nás samých: jak pevná je naše kultura, jak pevné jsou naše instituce, jak silná je naše schopnost vychovávat k občanství. Kdo si není jistý sám sebou, vidí v každém cizinci konec světa. Kdo má zdravé sebevědomí, umí rozlišovat, umí být přísný i spravedlivý.

Redaktor: Co Evropská unie? Někdo ji vnímá jako ochranu, někdo jako diktát. Máme v ní „být“, nebo „nebýt“?

Masaryk: To je špatně položená otázka. Správná otázka je: Jak v ní být? Větší celek je pro malé národy šance i zkouška. Šance, protože sami jste slabší. Zkouška, protože v celku musíte obstát kvalitou, ne jen hlasitostí. A když se nebudete schopni domluvit doma, sotva se domluvíte se sousedy.

Unie je nástroj. Kdo se k ní chová jako k bankomatu, bude věčně zklamaný a uražený. Kdo se k ní chová jako k politickému prostoru, kde se tvoří pravidla, pochopí, že je potřeba spolupracovat, vyjednávat a také nést odpovědnost.

A ještě: Evropa bez mravního základu je jen tržiště. Evropa potřebuje vědomí, že právo a lidská důstojnost jsou nad silou. Jakmile se Evropa začne řídit jen okamžitým prospěchem, ztratí smysl – a s ní i malé národy, které v ní hledají oporu.

Redaktor: Zmiňujete mravní základ. Dnes ale mnoho lidí nevěří institucím: parlamentu, soudům, médiím, někdy ani školám. Co s tím?

Masaryk: Nedůvěra může být zdravá, když vede k nápravě. Nedůvěra je nemoc, když vede k rozkladu. Instituce nejsou božstva, instituce jsou nástroje. A nástroje se udržují. Když se o nástroje nestaráte, zreziví, otupí – a pak řeknete: „Vidíte, je to k ničemu.“ Ano, k ničemu je to proto, že jste to nechali zrezivět!

Začněte u spravedlnosti. Spravedlnost musí být nejen vykonaná, ale také viditelná a srozumitelná. Lidé musí mít pocit, že pravidla platí pro všechny. Jakmile vznikne dojem, že někdo je „nad zákonem“, začne v lidech vřít něco velmi nebezpečného: závist smíšená s rezignací.

A média? Média mají obrovskou odpovědnost, protože tvarují veřejnou řeč. Ale i čtenář má odpovědnost. Když budete číst jen to, co vás rozčílí, budete rozčílení. Když budete hledat jen potvrzení, budete zaslepení. Svoboda slova není jen právo mluvit. Svoboda slova je i povinnost poslouchat rozumně.

Redaktor: Vy jste vždy kladl důraz na vzdělání. Dnes se vede spor: co má škola učit – fakta, nebo kompetence? A proč děti „neudrží pozornost“?

Masaryk: Škola má učit myslet, a tím vychovávat charakter. Fakta bez myšlení jsou skladiště. Myšlení bez faktů je blouznění. A charakter bez obojího je neštěstí.

Pozornost se dnes tříští, protože se tříští život. Dítě se učí tím, co vidí. Když dospělí nevydrží deset minut bez telefonu, nemohou se divit, že dítě nevydrží bez podnětů. Ale nemluvím teď o technice jako o ďáblu. Mluvím o míře. Technika má sloužit člověku, ne člověk technice.

A ještě: vzdělání není jen škola. Vzdělání je klima. Je to to, o čem se mluví doma. Jestli se doma uráží, nebo přemýšlí. Jestli se doma čte, nebo jen nadává. Neponižujte školu tím, že od ní budete chtít opravit všechny vady společnosti. Ale také školu nepodceňujte – škola je dílna republiky.

Redaktor: Když mluvíte o republice… Proč podle vás Česká republika existuje? Co je „smysl“ malého národa?

Masaryk: Malý národ má smysl, když má velkou mravní ambici. Ne velikášství. Ambici. Smysl národa není v tom, že „jsme“, ale v tom, jak jsme.

Když národ nežije pro nic než pro pohodlí a zábavu, stane se jen statistikou. Když národ žije pro humanitu – pro úctu k člověku, pro vzdělanost, pro spravedlnost, pro pravdu – stane se něčím, co má v dějinách hlas, i když nemá miliony navíc.

A řeknu to lidsky: smysl státu se pozná podle toho, jak se v něm žije slabým. Podle toho, jestli se v něm dá dělat poctivá práce. Podle toho, jestli se v něm dá mluvit pravda bez strachu. Tohle jsou jednoduché zkoušky. A právě ty jsou nejtěžší.

Čtěte také Bilance korupce 2025: Česko mezi stagnací a „kámo, mám pro tebe dobrej kšeft“

Redaktor: V Česku je dnes silná polarizace. Rodiny se hádají, kolegové se přestávají bavit. Jak „léčit“ společnost?

Masaryk: Neexistuje jedna pilulka. Je to dlouhá kúra. A ta kúra začíná tím, že přestaneme dělat z politiky náboženství. Politika je nástroj, ne víra. Když z ní uděláte víru, každá kritika vašeho politika je útok na vaši identitu. A to je začátek fanatismu.

Dále je potřeba vrátit do života „mezistupně“: spolky, obce, místní iniciativy, dobrovolnictví, kulturní život. Lidé se lépe snesou, když spolu něco dělají. A když spolu něco dělají, trénují společnost. Když spolu jen konzumují zprávy a komentáře, zůstanou uvězněni v bublinách a ve svých hlavách. A hlavy bez rukou snadno ztvrdnou.

A konečně: léčit společnost znamená učit se znovu odpouštět bez zapomínání. Odpustit neznamená popřít pravdu. Odpustit znamená říct: „Ano, stalo se to. Ano, bylo to špatně. Ale nechci, aby mě to navždy řídilo.“

Redaktor: My jsme regionální médium. Jsme zvyklí vidět „velké“ věci na „malých“ příbězích: škola, nemocnice, silnice, bydlení, kultura. Jak byste se díval na roli regionů a obcí dnes?

Masaryk: Obec je nejkonkrétnější podoba republiky. Lidé si často představují stát jako vládu. To je omyl. Stát je i radnice, škola, pošta, soud, policista, lékař, učitel. Je to zkušenost člověka s pravidlem.

Regiony jsou důležité i morálně: učí člověka, že svět není jen centrum. V centru se snadno zapomene, že za čísly jsou lidé. A mimo centrum se snadno zapomene, že bez institucí a pravidel je život tvrdý. Když se tyto dva světy odcizí, vzniká z toho politická zloba.

Proto bych říkal: dávejte pozor na to, aby se z regionů nestala jen periferie. Periferie je začátek rezignace. A rezignace je začátek radikalismu.

Redaktor: Co byste doporučil dnešním politikům? Jednu věc, kterou mají přestat dělat, a jednu věc, kterou mají začít dělat.

Masaryk: Přestat hrát divadlo pro vlastní tábor. Ta hra vypadá jako síla, ale je to slabost. Síla je schopnost přesvědčit, nikoli jen pobavit. Síla je schopnost přiznat chybu. Síla je schopnost jednat s protivníkem, aniž byste mu přitom plivali do tváře.

A začít dělat? Začít mluvit srozumitelně o realitě. Neprodávat lidem sny, ale vysvětlovat jim volby. Vláda není kouzelnická hůlka. Vláda je správa věcí veřejných. A správa věcí veřejných vyžaduje, aby občan rozuměl, proč se něco děje. Jinak se občan stane jen zákazníkem, který chce slevu a zázrak.

Redaktor: A co byste doporučil médiím? I my jsme součástí veřejného prostoru.

Masaryk: Médium je služba. Služba pravdě, služba srozumitelnosti, služba míře. Média mohou společnost uklidňovat i rozpalovat. Když každý den servírujete jen skandál, naučíte lidi vidět svět jako skandál. Když každý den servírujete jen konflikt, naučíte lidi žít v konfliktu.

To neznamená mlčet o problémech. Naopak – mluvte o nich. Ale mluvte tak, aby člověk po přečtení byl moudřejší, ne jen rozzlobenější. To je velký rozdíl.

Čtěte také Jak nás čte svět: Babiš, střet zájmů a český experiment s demokracií

Redaktor: Technologie a umělá inteligence – dnes zasahuje do práce, vzdělání, médií, umění. Čeho se máme bát a čeho se máme držet?

Masaryk: Bát se máme toho, že ztratíme člověka jako měřítko. Technika je urychlovač a zesilovač. Zesílí vzdělanost i hloupost, spravedlnost i manipulaci. Proto je potřeba dvě věci: pravidla a charakter.

Pravidla – aby bylo jasné, kdo nese odpovědnost za rozhodnutí, jak se chrání soukromí, jak se brání diskriminaci, jak se kontroluje moc. Charakter – aby lidé techniku nepoužívali jako zbraň proti slabším.

A držet se máme jednoduché věty: člověk má být pánem, ne nástrojem. Když se z člověka stane pouhý „datový bod“, začíná odlidštění. A odlidštění je první krok k bezohlednosti.

Redaktor: Pane prezidente, kdybyste měl říct, co je dnes „pravé vlastenectví“ – co byste řekl? Protože to slovo je často unesené.

Masaryk: Vlastenectví je odpovědnost za obec. Je to služba. Ne křik, ne mávání, ne výhružky. Opravdové vlastenectví se pozná podle toho, že člověk platí, co má, pracuje, jak má, chová se slušně, i když se nikdo nedívá, a že brání důstojnost druhého, i když s ním nesouhlasí.

Kdo miluje vlast, nemůže pohrdat spoluobčanem. Kdo miluje vlast, nemůže mít radost z toho, že „ti druzí“ trpí. Vlastenectví bez lidskosti je jen kmenová pýcha, jen ideologie s vypíchnutýma očima. A kmenová pýcha je vždycky připravená někoho vyloučit.

Redaktor: A teď poslední otázka – osobní. Co byste dnes, 1. ledna 2026, řekl českému člověku, který je unavený, zahlcený, někdy i zahořklý? Člověku, který má pocit, že „to nemá cenu“.

Masaryk: Řekl bych mu: Nepodceňujte svůj vliv jen proto, že není vidět na titulní stránce. Většina dějin se děje beze svědků. Většina dobrých věcí se děje tiše.

Začněte u toho, co máte ve své moci. U svého slova. U svého řemesla. U svého vztahu. U své obce. U toho, co pustíte do svého domu – i do své hlavy. Odmítejte lež, i když je pohodlná. Odmítejte ponižování, i když je populární. A dělejte drobnou práci, i když je nevděčná. Republika se totiž neudrží patosem. Republika se udrží každodenní věrností.

A ještě něco, co bych chtěl říct opravdu osobně: nebojte se slušnosti. Slušnost není slabost. Slušnost je odvaha, která vydrží déle než hněv. Hněv rychle vzplane a rychle spálí. Slušnost hoří pomalu – ale zahřívá.

Přeji vám pevné srdce. Ne tvrdé. Pevné. Aby uneslo pravdu, aby uneslo práci, aby uneslo i druhého člověka. To je dnes největší síla. A na té síle stojí i budoucnost českého státu.