Ježíšek u paní Blažkové: Sokrates, Jung a jeden likér navíc

Je 25. prosince 2025. V kuchyni u paní Blažkové voní káva, cukroví a domácí likér, který člověku nebere rozum – jen mu na chvíli sundá krunýř. U stolu sedí Ježíšek, Sokrates a Jung. Tlachají mimo jiné o cukroví, o životě a o mytí nádobí.

Paní Blažková: Proč jsou lidi o Vánocích tak nervózní? Vždyť je to svátek klidu. Aspoň v reklamě.

Sokrates: Co je „klid“, paní Blažková?

Paní Blažková: Že se nikdo nehádá a nic se nepřipálí.

Jung: Čím víc chceme světlo, tím víc nás dráždí drobné temno. Stín se o svátcích hlásí o slovo: staré křivdy, strach ze selhání, potřeba vypadat „správně“.

Ježíšek: Někteří lidé si myslí, že láska se měří výkonem. Když bude stůl dokonalý, budou dokonalé i vztahy.

Paní Blažková: Já měla jednou cukroví jak šutr a nikdo mě nepřestal mít rád.

Sokrates: Tedy klid není podmínka, ale volba?

Ježíšek: Je to dohoda se strachem: „Můžeš tu být, ale nerozhoduješ.“

Paní Blažková: No jo… jenže strach se u nás doma vždycky tváří, jako že si tady platí nájem. Přijde, sedne si do obýváku a dělá, že ovládá ovladač. A pak už jen slyšíte: „Tohle se nepovede. Tohle bude blbý. Tohle si všichni zapamatují.“ A já běhám s hadrem, jako kdybych leštila i minulost.

Sokrates: Když se bojíte, čeho se bojíte doopravdy? Spáleného cukroví, nebo soudu?

Paní Blažková: Soudu! Že mi budou měřit Vánoce metrem. Že řeknou: „Blažková, letos nic moc.“ A přitom… nikdo žádnej metr v ruce nemá. Jen to člověk slyší v hlavě, jak kdyby to četl z účtenky.

Jung: To je vnitřní tribunál. Člověk si ho vyrobí, aby měl nad chaosem pocit kontroly. A pak se diví, že mu je úzko. Stín se rád převléká za pečlivost.

Ježíšek: V reklamě je klid kulisa. V kuchyni je klid rozhodnutí. Někdy to rozhodnutí vypadá jako to, že necháte jednu věc nedokonalou a svět se nezboří.

Paní Blažková: Jenže když nechám nedokonalou jednu věc, okamžitě se mi v hlavě rozjede: „Tak, a teď už jseš ta, co nezvládá.“ To je jak s punčochou, uděláte očko a už se bojíte, že se rozpárá celej život.

Sokrates: A stalo se vám někdy, že jste měla nedokonalé Vánoce a přesto jste byla milována?

Paní Blažková: No právě! A proto mě to štve. Člověk ví, že to je blbost, ale stejně to dělá. To je nejhorší. Vědět a stejně pořádat štvanici.

Jung: Vědění nestačí. Potřebujeme zkušenost, že svět přežije i naši nedokonalost. Proto jsou dobré malé „poruchy“: připálený okraj, rozlitý čaj, někdo, kdo přijde pozdě. Je to trénink důvěry.

Ježíšek: A taky humor.

Paní Blažková: Humor? Já když vidím připálenou omáčku, tak se mi neobrací humor, ale žaludek.

Sokrates (přičichne také k likéru): A přece jste o tom teď řekla vtip.

Paní Blažková: To nebyl vtip. To byla obrana.

Jung: Obrana může být laskavá. Humor je někdy mír mezi tím, co chceme, a tím, co je.

Ježíšek: Když se v kuchyni něco nepovede a vy řeknete „no a co?“, strach ztratí hlas. Ne proto, že zmizí. Ale protože už nemá monopol.

Paní Blažková: Takže je potřeba strach zaměstnat! Ať si tady dřepí, ale nemluví!

Sokrates: Nebo ať mluví, ale vy mu nevěřte.

Paní Blažková: Hm. To je skoro jako s jedním bývalým. Taky hodně mluvil.

Jung (s úsměvem, který je spíš uznání než pobavení): Vidíte. Už ho máte na háčku. Strach se nejvíc bojí, když mu nepřikládáte slavnostní význam.

Paní Blažková nalije likér. Ne moc – jen tak, aby se člověku povolily uzly, ne zásady. Sokrates si přivoní, jako by zvažoval, zda je to argument, nebo nástroj.

Paní Blažková: A co když se stane, že nikdo nepřijde? Co když jsou Vánoce tiché až moc?

Jung: Samota je o svátcích hlasitější, protože všude vidíte obrazy „správného“ života. A člověk si začne připadat mimo příběh.

Ježíšek: Rodina je někdy ten, komu napíšete. Dvě věty mohou být návštěva.

Paní Blažková: Takže mám napsat bráchovi, co se se mnou tři roky nebaví?

Sokrates: Co vám brání?

Paní Blažková: Že to bude trapný.

Ježíšek: Trapnost je často stud převlečený do kabátu. Pod ním je ale nahý. Stačí prostá věta: „Nejsi mi jedno.“

Paní Blažková: Jenže já když mu napíšu, tak mi v hlavě začne druhá půlka věty, ta, co se nevysloví: „…a taky mi to pořád leží v žaludku.“ A to už není roztomilý.

Sokrates: Můžete napsat jen první polovinu?

Paní Blažková: To by bylo jako udělat chlebíček bez salámu.

Jung: Někdy je třeba začít rohlíkem. Nechceme hned hostinu. Samota má ráda velká gesta – protože pak se dá krásně zklamat. Ale psychika se léčí malými, opakovanými kontakty.

Ježíšek: Dvě věty nejsou smlouva. Jsou otevřené dveře na řetízku.

Paní Blažková: A když za nima stojí někdo, kdo mi kdysi řekl, že jsem přecitlivělá?

Sokrates: Co je horší: být přecitlivělá, nebo být mrtvá?

Paní Blažková: No dovolte. Já jsem živá až až.

Jung: Citlivost je nervový systém, který se snaží přežít. Když vám někdo říká „přecitlivělá“, často tím myslí „připomínáš mi něco, co nechci cítit“. To není vaše vina.

Ježíšek: A i kdyby jste byla přecitlivělá, co to znamená? Že máte víc antén. Někdy chytíte šum, ale někdy chytíte i hudbu.

Paní Blažková (zamíchá lžičkou, až cinkne o hrnek): Dobře. Dvě věty. „Ahoj. Myslím na tebe.“ A pak se uvidí, jestli se mi nezhroutí svět.

Sokrates: A když se svět nezhroutí?

Paní Blažková: Tak si to budu muset přiznat. A to je taky trapný.

Jung: To už je jiný stud. Ten, co patří k růstu.

Paní Blažková: Lidi se po Vánocích budí s vinou. Řekli něco hloupýho, nepřijeli, nebo přijeli a byli protivní.

Jung: Vina může být kompas, ale i bič. Kompas říká: „Tady jsem se odchýlil od toho, kým chci být.“ Bič jen: „Jsi špatný.“

Sokrates: A která vina je pravdivá?

Ježíšek: Ta, která vede k dalšímu kroku. Ne ta, která Vás uvězní v trestu.

Paní Blažková: Jenže trest je takovej… známej. Člověk se potrestá a má pocit, že něco udělal. A když se nepodrobí trestu, tak jako by to ani nebylo opravdový.

Jung: Přesně. Bič dává iluzi spravedlnosti. Ale spravedlnost bez naděje je jen krutost v čisté podobě.

Sokrates: Vina, která vede k dalšímu kroku, je tedy užitečná. Co je ten krok?

Ježíšek: Většinou je to takové malé nic. Omluvit se bez dodatků. Nebo příště mlčet tam, kde jste minule bodla. Nebo říct „bylo mi to líto“ a neříct zároveň „ale ty taky“.

Paní Blažková: To „ale ty taky“ je pro mě jako koření. Bez něj to chutná kysele.

Sokrates: A nemá být omluva někdy kyselá?

Paní Blažková: No jo, jenže kyselej pocit… to není ten správnej balicí papír.

Jung (pohlédne na Sokrata a pak na hrnek): A přitom nejvíc uzdravuje to, co je bez obalu. Ego miluje drama, protože drama zakryje stud. Změna bez divadla je pro ego urážka.

Ježíšek: A pro duši úleva.

Paní Blažková: A co když mi někdo neodpustí?

Ježíšek: Odpuštění není obchod. Je to semínko. Někdy vyroste hned, někdy až za roky. A někdy vyroste „jen“ ve Vás – tím, že příště uděláte něco jinak.

Paní Blažková: Takže já se můžu změnit i bez toho, aby mi to někdo podepsal?

Sokrates: Kdo vám má změnu podepsat?

Paní Blažková: No… ten vnitřní výbor. Ten, co pořád zasedá.

Jung: Zkuste ho občas rozpustit. Ne všechna zasedání jsou povinná.

Sokrates: Když odpustím, musím se vrátit k tomu, kdo mi ublížil?

Paní Blažková: Děkuju! To je přesně ono. Lidi si myslí, že když odpustí, mají se tvářit, že se nic nestalo. A pak jsou naštvaní ještě víc.

Ježíšek: Odpuštění není guma. Je to otevřené okno. Můžete vyvětrat – a přesto znovu smog nezvat dovnitř.

Jung: Hranice jsou součást lásky. Bez nich se z ní stává směs, ve které se utopíte. Psychika potřebuje „ano“ i „ne“ – a obě slova mohou být laskavá.

Paní Blažková: Takže můžu napsat: „Přeju vám klidné svátky, ale letos se neuvidíme“?

Ježíšek: Můžete. A když to napíšete bez jedu, je to čisté.

Sokrates (rozhlédne se po kuchyni, kde je všechno tak akorát lidské): Čisté jako tato kuchyň?

Paní Blažková: Neprovokujte, nebo Vás nechám umýt hrnce.

Sokrates: To by byla spravedlnost?

Paní Blažková: To by byla výchova.

Jung: Výchova je někdy popravčí četa v zástěře.

Ježíšek: Hranice nejsou trest. Hranice jsou péče. Říkají: „Tady končím já, tady začínáš ty.“ A mezi tím může být respekt.

Paní Blažková: To se hezky řekne. Ale když člověk nakreslí hranici, druhej se urazí.

Sokrates: Urazí se každý?

Paní Blažková: Ne. Jen ti, co byli zvyklí chodit dál.

Jung (tiše): To je ta pointa, kterou si člověk nepřeje slyšet a přesto mu uleví, když ji uslyší nahlas.

Zazvoní zvonek. Paní Blažková se zvedne, trochu podrážděně, protože po svátcích už člověk chce mít klid i od zvonění. Vrátí se s mužem v kabátu, který má výraz člověka, jenž všechno slyšel už jednou v nevědomí.

Paní Blažková: Doktor Freud. Prý šel kolem a ucítil slovo „ego“. A likér.

Freud (přívětivě, jako by vstoupil do místnosti, kde už dávno probíhá jeho přednáška): Dnes budu střídmý. O sexualitě jen tolik: když ji psychika neumí nést, převlékne se za úzkost. A někdy i za moralizování, což je společensky přijatelnější kostým. A teď ta další věc: sny.

Sokrates: Co je sen? Pravda, nebo klam?

Freud: Pravda v převleku. Často vám říká: „Nechci selhat. Chci být přijat.“ Proto se vám zdá o zkoušce, o vlaku, o nahotě u stromku – to je stud a touha po bezpečí, jen jiným jazykem.

Paní Blažková: Nahota u stromku… To se mi zdálo jednou. A ráno jsem měla chuť vyhodit všechny ozdoby.

Freud: To je typické. Sen ukáže něco intimního a ego chce v panice uklidit dekorace. Jako by ozdoba byla viník.

Jung: Sen je dopis z hlubin. Ne rozsudek. Když ho čtete bez paniky, pomáhá vám vyrůst.

Freud: Ano. Jen bych dodal: nečtěte ho doslova. Nejde o to, že chcete opravdu utéct vlakem. Jde o to, že se bojíte, že vám něco ujede. A někdy je to jen radost, která se snaží prodrat skrz kontrolu.

Sokrates: A jak poznáme, co sen znamená?

Jung: Zeptejte se, co ve vás vyvolal. Sen není hádanka na správnou odpověď. Je to zrcadlo, které se neptá na logiku, ale na život.

Ježíšek: Vyslechněte ho. A pak se vraťte k životu. I dopis se čte nejlépe u stolu.

Paní Blažková: A když se mi zdá, že jsem zase u mámy a ona mi říká, že jsem nic neuměla?

Freud (mírně, skoro něžně): To není věštba. To je starý hlas, který ještě neumřel, protože mu pořád občas dáváte slovo. Sen ho vytáhne na světlo, abyste ho mohla poznat jako hlas – ne jako pravdu.

Jung: A stín se sám nezmenší. Zmenší se, když mu posvítíte a neutečete.

Paní Blažková: Takže mám příště v tom snu říct: „Mami, dneska ne“?

Sokrates: A můžete to říct i vzhůru.

Paní Blažková: Vy jste jak sůl. Všude se vmísíte.

Freud (odkašle si a přičichne k likéru s profesionální úctou): A likér je jak cukr. Všude se to snaží zjemnit. Ze zablácené lhoty je děláme romantický Betlém. Z chlívku zase jesličky. Zní to lépe.

Paní Blažková: A jak to bylo v Betlémě „doopravdy“? Sláva? Zázraky? Hogo-fogo fanfáry?

Ježíšek se usměje, jako by slyšel otázku už tisíckrát – a přesto ji bere vážně.

Ježíšek: Byla to obyčejnost. Zima, nervozita dospělých, ticho, ve kterém se něco rodí. Lidé čekali ohňostroj – a přišlo dítě. To je na tom něžné.

Sokrates: Tedy zázrak není hlučná party, ale začátek?

Ježíšek se rozhlíží, cosi hledá, pak vstane a jde ke dřezu.

Paní Blažková: Ne, ne, to nech…

Ježíšek: Někdy je naděje jen to, že někdo vezme houbičku a neudělá z toho příběh o své ctnosti.

Paní Blažková: Vy mi tady budete mýt nádobí a budete mi tím dávat životní lekci?

Ježíšek: Kdyby to byla lekce, byla by to nějaká práce. A to by zas někoho znervóznilo.

Jung se zadívá na vodu, jak odnáší pěnu, a na to, jak pěna mizí bez dramatu.

Jung: Proměna všednosti. To je nejspolehlivější magie. Většina lidí hledá znamení na nebi, a přitom jim stačí znamení u dřezu: že věci jdou dělat bez odporu.

Freud: A nejlevnější. Žádná analýza nestojí méně než jedna umytá lžička v pravý včas.

Sokrates: A přesto je to nejtěžší.

Paní Blažková: Protože umýt špinavou lžičku znamená přiznat, že ta lžička existuje.

Ježíšek (utře si ruce do utěrky, jako by se nic nestalo): A že existujete i vy. Ne jako role, ne jako výkon, ne jako dokonalý svátek. Jen vy. To je celé.

Paní Blažková nalije všem po troše. Dokonce i Ježíškovi, ale jen symbolicky.

Paní Blažková: Tak na to. Ať to nejsou jen hezký řeči.

Sokrates: Ať je to pravda, kterou jde žít.

Jung: Ať je to světlo, které neurazí tmu, ale začne s ní mluvit.

Freud (pozvedne skleničku a na okamžik vypadá, že se mu ulevilo od vlastní pověsti): Ať se nám o tom všem zdá… a ráno ať to nemusíme hned opravovat.

Ježíšek: Ať je vám po svátcích dobře – ne proto, že to bylo dokonalé, ale proto, že jste se na chvíli nebála být nedokonalá.