85 vteřin do půlnoci. Věštba konce světa, nebo budíček pro dospělé?

„Konec světa se přiblížil,“ hlásí Bulletin of the Atomic Scientists – a část publika má chuť se smát, část panikařit. Jenže Doomsday Clock není ani křišťálová koule, ani memes pro znuděné novináře. Je to veřejný ukazatel míry rizika, který má jednu hlavní funkci: vytáhnout civilizaci z pohodlné apatie a přinutit politiky i společnost řešit věci dřív, než je řešit nepůjde. Dne 27. ledna 2026 posunuly „hodiny“ na 85 sekund do půlnoci – nejblíž v historii. Co to reálně znamená a co z toho (ne)plyne pro obyčejný život?

Kdo je Bulletin of the Atomic Scientists a proč má váhu

Bulletin vznikl v roce 1945 v prostředí vědců spojených s Manhattan Projectem (zejména kolem University of Chicago) jako reakce na realitu atomových zbraní. Nejde o státní instituci, ale o nezávislou neziskovou organizaci (501(c)(3)), která dnes funguje hlavně jako mediální a analytická platforma: web, časopis, veřejné akce a ikonické „hodiny“.

Co mu dává renomé:

Science and Security Board (SASB): úzká expertní skupina, která „hodiny“ nastavuje.

Board of Sponsors: prestižní poradní sbor; Bulletin uvádí, že zahrnuje i Nobelovy laureáty.

Dlouhodobá kontinuita: veřejně a srozumitelně komunikuje rizika (nukleární, klimatická, technologická, biologická) desítky let.

Kdo to platí a organizuje: Bulletin stojí hlavně na darech a grantech (sám uvádí, že dárci tvoří podstatnou část příjmů). Ve výročních zprávách publikuje základní finanční přehledy a má formálně deklarovanou redakční nezávislost – tj. firewall mezi penězi a obsahem.

Doomsday Clock: reálná predikce, nebo „motivační legrácka“?

Ani jedno. Nejpoctivější popis je: metafora řízená expertním úsudkem.

„Půlnoc“ neznamená konkrétní datum ani hodinu, kdy se „něco stane“.

Čas v sekundách/minutách je symbol: čím blíž k půlnoci, tím víc se podle expertů kumulují a zhoršují systémová rizika.

Bulletin sám zdůrazňuje, že jde o způsob komunikace naléhavosti, ne o matematický model budoucnosti.

Takže: není to předpověď. Je to veřejná diagnóza současného stavu – s ostrým, někdy až divadelním ukazatelem, aby to někdo vůbec zaznamenal.

Proč právě 85 sekund v roce 2026: co tím chtěli říct

V oficiálním prohlášení pro rok 2026 Bulletin tvrdí, že se zhoršila kombinace faktorů:

nukleární rizika (eroze kontroly zbrojení, konflikty s účastí jaderných mocností, tlak na modernizaci arzenálů),

klima (rekordy teplot a nedostatečná politická reakce),

biohrozby (od pandemické připravenosti až po „nové“ směry rizik v biologii),

AI a informační ekosystém (zrychlení dezinformací, tlak na militarizaci AI, obavy z použití AI při návrhu biologických hrozeb).

Tohle je důležité: Bulletin neříká „zítra umřeme“. Říká „řídíme civilizaci tak, že roste šance na průšvih, který už nepůjde vzít zpátky.“

Existují další podobné organizace? Ano – a každá řeže jiný kus problému

Bulletin je unikátní „hodinami“, ale obsahově stojí v ekosystému institucí, které mapují globální rizika. Takových institucí je více – jejich výběr najdete níže. Všechny mohou napovědět, jak moc jsou hrozby reálné a jak dobře analyzované.

SIPRI (Stockholm International Peace Research Institute) – dlouhodobá data o arzenálech a trendech.

FAS (Federation of American Scientists) – detailní odhady stavů jaderných sil.

NTI (Nuclear Threat Initiative) – prevence jaderných a biologických hrozeb, policy práce.

IPCC – syntéza vědeckých poznatků (ne „aktivismus“, ale hodnotící zprávy).

UNEP (Emissions Gap Report) – každoroční srovnání slibů a reality emisí.

WHO – normy, doporučení a rámce připravenosti (včetně vody, hygieny, krizových standardů).

OECD AI Principles, evropské rámce „trustworthy AI“ – spíš normativní a regulační rovina než „konec světa“, ale prakticky důležitá.

Nukleární riziko: reálné, „tiché“ a nebezpečné hlavně selháním lidského faktoru

SIPRI odhaduje celkový počet jaderných hlavic v řádu cca 12 tisíc (stav k začátku roku 2025) a upozorňuje na modernizaci i na to, že část hlavic je v režimu vysoké pohotovosti. Přitom zároveň slábne architektura dohod: New START má vypršet 5. února 2026, což z něj dělá kritický bod pro transparentnost a brzdy závodů ve zbrojení.

SIPRI a FAS dávají dohromady „tvrdá“ čísla a jejich trend není uklidňující: k začátku roku 2025 se ve světě pohybovalo zhruba 12 241 jaderných hlavic, z toho asi 9 614 v armádních skladech potenciálně použitelných, přibližně 3 912 už rozmístěných u jednotek a kolem 2 100 v režimu vysoké pohotovosti. SIPRI zároveň upozorňuje, že éra čistého snižování arzenálů končí – státy modernizují nosiče, velení i průbojnost, což zvyšuje riziko špatného vyhodnocení situace.

FAS k tomu doplňuje mikropohled: rozpad „brzd a kontrol“ není jen o počtech, ale o tom, jak jsou zbraně rozprostřené v systémech a doktrínách, jaké jsou časy rozhodování a jak rychle se dá přejít od krize k nevratnému kroku. A NTI přidává třetí vrstvu: riziko nemusí přijít pouze z úmyslu států, ale i z nedostatečně chráněných materiálů a zařízení – krádež vysoce obohaceného uranu či plutonia nebo sabotáž může mít katastrofální následky i bez „velké“ války.

Klima: vědecky podložené, politicky odkládané

UN a vědecké instituce dlouhodobě ukazují rozpor mezi cíli a realitou. UNEP v Emissions Gap Report opakovaně popisuje, že bez rychlých škrtů emisí v této dekádě se okno pro 1,5 °C dramaticky zavírá.

IPCC ve své syntéze AR6 shrnuje nepříjemnou logiku: rozhodující je množství emisí „nasekaných“ v této dekádě a cesta k net-zero CO₂; bez toho se oteplování nezastaví, jen zrychlí nebo zpomalí. IPCC zároveň varuje, že samotné emise z existující fosilní infrastruktury (bez dodatečných opatření) mohou převyšovat zbývající uhlíkový rozpočet pro 1,5 °C.

UNEP pak každý rok překládá vědu do politické bilance: Emissions Gap Report 2025 uvádí globální emise kolem 57,7 GtCO₂e v roce 2024 a říká, že aby svět mířil na 2 °C, musí být emise v roce 2030 přibližně o 25 % níž než v roce 2019; pro 1,5 °C je potřeba asi 40 % pokles. Jinými slovy: problém není „že nevíme“, ale že tempo změn v energetice, průmyslu a dopravě zatím neodpovídá tempu fyziky.

Biohrozby a pandemická připravenost

Pandemie ukázala, že i „neapokalyptická“ biologická událost umí rozbít ekonomiku, politiku a důvěru. Zde je slabé místo: připravenost je často podfinancovaná a veřejnost má krátkou paměť.

WHO po zkušenosti s covidem tlačí na dvě věci zároveň: jasnější závazná pravidla a spravedlivější sdílení zdrojů. Aktualizované Mezinárodní zdravotnické předpisy (IHR) – platné v aktuálním znění od září 2025 – posilují rámec pro včasné hlášení a koordinaci přes hranice a mají „zpevnit“ minimální standardy připravenosti států.

Vedle toho byl v květnu 2025 přijat WHO Pandemic Agreement, který staví na principech prevence, připravenosti a společné reakce – včetně důrazu na férovější přístup k vakcínám, diagnostice a léčbě a na mechanismy spolupráce při sdílení patogenů a benefitů. Není to kouzelná hůlka: efekt bude záviset na ochotě států dohody naplnit, financovat a brát je vážně i ve chvíli, kdy zrovna „nic nehoří“.

AI a technologická rizika

Dnes nejde primárně o „AI, která nás zabije“. Jde o AI, která zrychlí lež, podvody, propagandu a chyby v rozhodování, a tím zhorší schopnost společnosti řešit nukleární, klimatické i zdravotní hrozby. To je „akcelerátor katastrof“ – a proto to Bulletin tak tlačí.

OECD v roce 2024 aktualizovalo své AI Principles – první mezivládní standard pro „důvěryhodnou AI“ – a důraz klade na robustnost, bezpečnost, transparentnost a odpovědnost napříč životním cyklem systémů. Praktický posun je v tom, že se neřeší jen „jestli je AI nebezpečná“, ale jak ji měřitelně brzdit: OECD.AI zároveň rozvíjí rámce pro řízení rizik a v roce 2025 publikovalo přístup k reportingu a sdílení praxe u vývoje pokročilých systémů (identifikace rizik, bezpečnost informací, governance, transparentnost a původ obsahu).

Důležitý detail pro kontext článku: AI se v těchto dokumentech nejeví jako izolovaný strašák, ale jako urychlovač krize tam, kde zrychluje dezinformace, zkracuje rozhodovací cykly a tlačí na militarizaci technologií – tedy přesně v místech, kde se už dnes potkávají nukleární, klimatická a zdravotní rizika.

Smysl přehledu: když Bulletin „seřve svět“, není to osamělý výkřik. Je to hlas v širším sboru institucí, které popisují různé části téže reality.

Čtěte také Budoucnost 2026+: co bude určovat podobu světa a co to znamená pro Česko

K čemu je dobrá strašidelná predikce: fungovalo „strašení“ v historii?

Ano – ale jen někdy. Dva poučné vzorce:

Hrozba + jasný cíl + dohoda = změna
Příklad: Montreal Protocol (ozonová díra) – globální dohoda, konkrétní zákaz/omezení látek, měřitelný efekt.

Hrozba bez shody = únava, cynismus, paralýza
Pokud lidé slyší „konec světa“ desetkrát a nic se „neviditelně“ nestane, otupí. Riziko pak není jen katastrofa sama, ale i společenská imunita vůči varování.

Doomsday Clock má ideálně fungovat jako první typ: udržet tlak, dokud se neudělají nudná, technická, politicky drahá rozhodnutí.

Když varování nestačí: Evropa před 2. světovou válkou

Před rokem 1939 nebyl nacismus „blesk z čistého nebe“. Svět sledoval, jak Německo po roce 1933 zrychluje zbrojení a postupně testuje, kam až může: remilitarizace Porýní, Anschluss Rakouska, tlak na Československo a Mnichovská dohoda. Zároveň rostl pocit, že „nějak to přejde“ – trauma z 1. světové války, hospodářská krize i slabost mezinárodních institucí (Liga národů) zvyšovaly ochotu k ústupkům a odkládání tvrdých rozhodnutí. Varovných hlasů bylo dost (od politiků až po veřejné výzvy intelektuálů), ale chyběla shoda na včasném, společném kroku. Výsledek je známý: válka začala, rychle se stala světovou a zničující – a teprve realita konfliktu přinutila státy reagovat naplno.

„Kdo zapomene minulost…“: proč je budík užitečný, ale nesmí ukolébat

Často se cituje Santayanovo varování: „Ti, kdo si nepamatují minulost, jsou odsouzeni ji zopakovat.“ Smysl je prostý: hrozby bývají vidět dřív, než se stanou nevratnými – jenže civilizace má sklon je bagatelizovat, dokud nepřijdou první tvrdé dopady. Strašidelná predikce (ať už Doomsday Clock, nebo jiné „budíky“) je užitečná jen tehdy, když z ní vede přímá cesta k činům: k dohodám, pravidlům, investicím do odolnosti, a hlavně k tomu, že se o riziku mluví věcně, ne jen emotivně. Jinak se z varování stane kulisa: lidé si zvyknou, otupí – a ve chvíli, kdy je potřeba jednat, chybí vůle i čas.

Přehled rizik podle Bulletinu: co je v jádru a co se s tím dá dělat

A) Nukleární válka (úmysl, nehoda, eskalace)

Váha hrozby: extrémní (nízká pravděpodobnost × obrovský dopad).
Co pomáhá: dohody o omezení a verifikaci, komunikační kanály, omezení „hair-trigger“ pohotovosti, obnova inspekcí, kontrola nových nosičů a protiraketových systémů.
Co může dělat společnost: tlačit na transparentnost, kontrolu zbrojení, hlídat politickou rétoriku „nukleární normalizace“.

B) Klimatická destabilizace

Váha hrozby: vysoká a kumulativní – není „jedna rána“, ale postupné rozkládání stability (voda, zemědělství, migrace, ekonomika).
Co pomáhá: rychlé snižování emisí, adaptace, investice do odolnosti infrastruktury.
Co může dělat jednotlivec: méně symboliky, víc tlaku na politiku a lokální odolnost (voda, energie, budovy).

C) Biohrozby (pandemie, laboratorní rizika, zneužití)

Váha hrozby: vysoká, s velkou nejistotou.
Co pomáhá: robustní veřejné zdraví, mezinárodní normy, bezpečnost výzkumu, rychlé sdílení dat, připravenost nemocnic.
Co může dělat jednotlivec: základní připravenost domácnosti, důvěryhodné informace, očkování dle doporučení.

D) Disruptivní technologie (AI, kyber, dezinformace)

Váha hrozby: střední až vysoká – hlavně jako zesilovač ostatních rizik.
Co pomáhá: pravidla pro nasazení AI v kritických systémech (včetně armády), auditovatelnost, bezpečnostní standardy, mediální gramotnost, ochrana volebních procesů.
Co může dělat jednotlivec: digitální hygiena, ověřování zdrojů, nepodporovat ekonomiku „clickbait lží“.

Čtěte také Bilance korupce 2025: Česko mezi stagnací a „kámo, mám pro tebe dobrej kšeft“

Svět „po dvanácté hodině“: co to prakticky znamená (bez filmového kýče)

„Po půlnoci“ v logice Bulletinu znamená zlom, kdy se spojí několik věcí najednou: ztráta důvěry, rozpad mezinárodní spolupráce, selhání infrastruktury a rychlá eskalace konfliktů.

Praktické dopady v různých scénářích (ne jako jistota, ale jako typické důsledky):

přerušování dodávek (energie, léky, potraviny, náhradní díly),

kolísání měny a cen, dočasné limity výběrů či logistiky,

výpadky komunikace (kyberútoky, přetížení sítí, dezinformační chaos),

tlak na mobilitu a bezpečnost (omezení cest, lokální nepokoje),

tvrdší role státu (krizová opatření, regulace, příděly).

Nejhorší na tom nebývá „jedna událost“, ale dlouhé období nejistoty, kdy se běžné věci (voda, informace, práce, zdraví) stanou nespolehlivými.

Jak mohou být lidé připraveni – konkrétně, civilně, bez paranoia módu

Ne „bunkr a brokovnice“. Spíš: odolnost domácnosti na 72 hodin a základní schopnost fungovat, když systém na chvíli zaváhá. Přesně tímhle směrem jde i evropská debata o připravenosti.

Praktický základ:

voda a jídlo na 72 hodin (realisticky: pití, základní strava),

léky a první pomoc, zásoba pravidelných léků,

světlo, rádio, powerbanka, baterie,

hotovost (v malých nominálech), kopie dokladů,

kontakty a plán: kde se potká domácnost, když nejde volat.

Důležitý doplněk pro 2026: informační hygiena

mít pár ověřených zdrojů, ne „křik sociálních sítí“,

počítat s tím, že AI urychlí podvrhy, falešná videa a „zaručené zprávy“.

Čtěte také Příručka „72 hodin“ ve schránkách: hrozba, nebo jen prevence pro klid duše?

Jak by mohl vypadat svět v roce 2030 (podle těchto rámců)

Neexistuje jedna trajektorie. Existují dvě dominantní:

Scénář A: „Řízená oprava“

stabilnější rámce pro AI v kritických systémech,

reanimace části kontroly zbrojení (i kdyby provizorně),

rychlejší investice do odolnosti (energie, voda, zdravotnictví),

klima: stále problémy, ale méně „překvapení“ díky adaptaci a poklesu emisí.

Scénář B: „Závod bez brzd“

více regionálních konfliktů s rizikem eskalace,

rozpad důvěry v informace (společnost se hádá i o fakta),

klima tlačí na migraci, ceny potravin a stabilitu států,

bio a kyber: častější incidenty, protože systém je přetížený a roztříštěný.

Pointa: rok 2030 nebude „konec světa“, ale test dospělosti civilizace. Buď zpevníme pravidla a instituce, nebo budeme „moderní“ jen v tom, že umíme rychleji vyrábět chaos.

Budíček: víc facka na probuzení než pouhý motivační slogan

Doomsday Clock má legitimní roli: udržet pozornost u systémových rizik, která lidé rádi vytěsňují. Není to předpověď. Je to veřejný budík – někdy nepříjemný, někdy přestřelený v rétorice, ale postavený na reálných, měřitelných trendech. Největší riziko dneška není jen bomba, virus nebo klima. Je to selhání spolupráce a rozpad schopnosti domluvit se na pravdě, zatímco se technologie a zbrojení zrychlují.

Jestli je to „motivační legrácka“? Jen v tom smyslu, že civilizace občas potřebuje facku, aby přestala hrát, že se jí to netýká.

Odkazy a kontext

[1] Bulletin of the Atomic Scientists: 2026 Doomsday Clock Statement (27. 1. 2026).
[2] Bulletin of the Atomic Scientists: 2025 Doomsday Clock Statement (28. 1. 2025).
[3] Bulletin – About us + právní status neziskové organizace.
[4] Bulletin – 2024 Annual Report (výnosy, dary, granty).
[5] Bulletin – Editorial independence (firewall mezi financemi a obsahem).
[6] ProPublica Nonprofit Explorer: finanční přehled organizace (Form 990).
[7] SIPRI: Nuclear risks grow as new arms race looms (odhad hlavic k lednu 2025).
[8] Reuters: New START má vypršet 5. 2. 2026 (kontext poslední velké dohody USA–Rusko).
[9] UNEP / UNDP: Emissions Gap Report 2024 (rozpor mezi sliby a emisní realitou).
[10] Evropská komise: Preparedness Union Strategy (doporučení 72 hodin zásob).
[11] ČR: iniciativa 72h.gov.cz – doporučení pro domácí připravenost (72 hodin).
[12] WHO: How much water is needed in emergencies (minimální potřeby vody).